КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/13355/24                                                                   Головуючий у суді І інстанції Лужецька О.Р.
Провадження № 22-ц/824/5275/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
09 квітня 2025 року                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авалон Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авалон Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Авалон Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором № Ф310122-1 від 31 січня 2022 року у розмірі 131 115,38 грн та понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 31 січня 2022 року між сторонами було укладено договір № Ф310122-1 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 100 000 грн на строк до 30 грудня 2024 року зі сплатою 66 % річних. Однак, починаючи з 29 лютого 2024 року відповідач не здійснив жодного платежу по кредиту згідно погодженого графіку оплат, внаслідок чого станом 04 липня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 131 115,38 грн, з яких 100 000 грн - залишок боргу за кредитним договором, 31 115,38 грн - проценти за користування кредитом.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Авалон Фінанс» заборгованість у розмірі 131 115,38 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 028 грн компенсовано ТОВ «ФК «Авалон Фінанс» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Гука О.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за період з 31 січня 2022 року по 04 липня 2024 року ОСОБА_1 було сплачено 129 000 грн за кредитним договором від 31 січня 2022 року та додатковою угодою № 4 від 29 грудня 2023 року до нього,що підтверджується платіжними інструкціями з призначенням платежу: оплата/сплата кредиту.
Натомість, ТОВ «ФК «Авалон Фінанс»звернулось з позовом про стягнення коштів, посилаючись на те, що перераховані кошти в сумі 129 000 грн були направленні на сплату нарахованих відсотків за користування кредитом.
Як зазначалось у суді першої інстанції, під час виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 було повідомлено кредитора, що він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2015 року та посвідченням офіцера НОМЕР_2 від 11 травня 2023 року.
Тому, нараховані відсотки за користування кредитними коштами є незаконними та підлягають списанню, так як позичальнику, як військовослужбовцю Збройних Сил України, проценти за кредитним договором не повинні нараховуватись, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Авалон Фінанс» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він підпадає під діючастини 15 статті 14 вищевказаного Закону.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач та його представник - адвокат Гук О.О.підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити її вимоги.
Представник позивача - адвокат Євтодьєв А.О. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2022 року між ТОВ «ФК «Авалон Фінанс» та  ОСОБА_1  було укладено договір № Ф310122-1 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові в сумі 100 000 грн на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим договором.
Сторони погодили проценту ставку у розмірі 66 % річних за кожний день користування кредитом.
Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 12 місяців, тобто з 31 січня 2022 року по 30 січня 2023 року.
Відповідно до пунктів 4.2.2, 4.2.3 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути отриману суму кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом у строки, встановлені цим договором.
Пунктом 4.2.4 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом на умовах і в порядку, передбачених цим договором згідно графіку платежів, наведеного в додатку № 1 до даного договору.
29 грудня 2023 року між сторонами укладено додаткову угоду №4 до кредитного договору № Ф310122-1 від 31 січня 2022 року, в якій вони дійшли згоди продовжити строк кредиту на 367 днів включно, до 30 грудня 2024 року.
04 березня 2024 року відповідач власноруч підписав розписку від 29 грудня 2023 року, в якій зазначив, що отримав позику в сумі 100 000 грн та зобов`язується повернути зазначену суму у строк до 30 грудня 2024 року включно.
Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 04 липня 2024 року виникла прострочена заборгованість, загальний розмір якої відповідно до наданого кредитором розрахунку заборгованості становить 131 115,38 грн, з яких 100 000 грн - залишок боргу за кредитним договором, 31 115,38 грн - проценти за користування кредитом.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Авалон Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушено умови зобов`язання, передбаченого договором (прострочення боржника), у зв`язку із чим позивач до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася і нарахованих, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів. Будь-яких доказів на спростування наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов вищезазначеного договору. Доводи відповідача про те, що на нього розповсюджуються пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд першої інстанції відхилив, зазначивши, що належних доказів на доведення цих обставин відповідач не надав.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі досліджених судом доказів, з правильним застосуванням норм матеріального права.
Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору від 31 січня 2022 року, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. 
Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, до відзиву на позовну заяву відповідач надав суду посвідчення офіцера  НОМЕР_2 від 11 травня 2023 року, відповідно до якого він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та з 04 квітня 2023 року обіймає посаду начальника відділу управління в/ч НОМЕР_3 , а також посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2015 року (а.с. 40, 41).
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів на доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Верховний Суд вважав, що доводи заявника про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними та необґрунтованими, оскільки положення зазначеного закону стосуються виключно мобілізованих позичальників.
Матеріали даної справи на час ухвалення судом першої інстанції рішення не містили відповідних документів як доказів звільнення ОСОБА_1 від нарахування процентів за користування кредитом в розумінні частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Посвідчення учасника бойових дій дає право на пільги відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з цим, вказаний Закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій.
Надані відповідачем до апеляційної скарги додаткові докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки право апеляційного суду приймати нові докази у справ обмежено частиною третьою статті 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, відповідач не навів доводів на обґрунтування причин неможливості подання долучених до апеляційної скарги доказів до суду першої інстанції.
Отже,вирішуючи даний спір, суд першої інстанції належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонам доказам, дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Авалон Фінанс» та стягнення з ОСОБА_1 на корить позивача заборгованості за кредитним договором № Ф310122-1 від 31 січня 2022 року у розмірі 131 115,38 грн, з яких 100 000 грн - залишок боргу за кредитним договором, 31 115,38 грн - проценти за користування кредитом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України. 
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

 
Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

 
Д.О. Таргоній