СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року                                           м. Харків                        Справа № 917/2064/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя  Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
за участю   представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
розглянувши   у   відкритому   судовому   засіданні   у   приміщенні   Східного   апеляційного   господарського   суду   апеляційну скаргу  ОСОБА_1 (вх. №869) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 у справі №917/2064/24
за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
до  ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,
третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «АС Транс-Груп» (36008, м. Полтава, вул. Автобазівська, буд. 2/9, оф. 206, код ЄДРПОУ 37829386)
про витребування частки у статутному капіталі,-

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Полтавської області від     20.03.2025 у справі №917/2064/24 у позові відмовлено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права. Належним способом захисту в цій справі було б звернення з позовом про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства.
Також суд встановив, що передача частки від позивача відповідачці була здійснена добровільно на підставі підписаного обома сторонами Акту приймання-передачі частки. Цей документ не оспорювався, і позивач самостійно підтвердив свою волю передати частку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що майно не вибуло з володіння позивача всупереч його волі, що виключає можливість витребування за загальними нормами про речові права.
ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 44 640,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що:
- суд першої інстанції не врахував преюдицію, адже у справі №917/1787/23 було встановлено факт відсутності належного договору купівлі-продажу частки через непогодження істотної умови - ціни договору. Щодо неоспорюваності акту приймання-передачі, то у справі №917/1787/23 встановлено, що акт не є правочином купівлі-продажу, отже він не може бути визнаний недійсним у розумінні ст.202 ЦК України. Як наслідок, у результаті відсутності належного договору ОСОБА_2 набула у володіння частку ТОВ без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України майно, набуте без достатньої підстави, підлягає поверненню особі, за рахунок якої відбулося таке набуття;
- обраний спосіб захисту у вигляді витребування частки відповідає положенням ч. 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", де міститься перелік судових рішень, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства. Цей перелік є вичерпним. Апелянт зазначає, що після набуття частки відповідачем загальні збори ТОВ "АС Транс-Груп" не проводилися, зміна розміру статутного капіталу чи часток не відбулася. Таким чином, позов про визначення розміру часток або статутного капіталу є неефективним способом захисту у цій конкретній ситуації. Тоді як витребування частки у статутному капіталі, у випадку задоволення позову, повністю поновить права позивача, так як він стане єдиним учасником із часткою 100%.
02.05.2025 від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В обґрунтуванні свого відзиву вказує, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, а незгода позивача з оскаржуваним рішенням базується виключно на незгоді, при цьому позивач не вказує обставини, які можуть стати підставою для скасування рішення.

У судове засідання від 22.05.2025 з`явився представник ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 .
Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила таке.
19 серпня 2021 року позивач, як Продавець, передав, а Відповідачка , як Покупець, прийняла частку у статутному капіталі ТОВ "АС Транс-Груп"   у розмірі 80%, що в грошовому виразі склало 2 480 000,00 (два мільйони чотириста вісімдесят тисяч) гривень. Передача частки здійснювалась по Акту приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ "АС Транс-Груп" від 19.08.2021, а справжність підписів сторін   засвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1499 та № 1500.
В акті приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ "АС Транс-Груп" від 19.08.2021   (копія – а.с. 20) зазначено, що він складений у зв`язку із укладенням Договору купівлі- продажу частки статутного капіталу ТОВ "АС Транс-Груп" від 19.08.2021, однак, як встановлено вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, зазначений Договір між   сторонами у письмовій формі   (як це передбачено законодавством, не укладався). Вказане визнається сторонами.
На підставі вказаного Акту приймання-передачі частки в статутному капіталі були внесені відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб –підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи - ТОВ "АС Транс-Груп", тож наразі учасниками товариства є позивач – ОСОБА_1 з часткою в статутному капіталі 20% та відповідачка – ОСОБА_2 , з часткою 80% (витяг з реєстру – а.с.73-76).
У зв`язку з тим, що грошові кошти в сумі 2 480 000,00 (два мільйони чотириста вісімдесят тисяч) гривень - оплата за придбану частку – відповідачем не були сплачені, позивач звертався до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 2 480 000,00 грн за купівлю частки статутного капіталу (80% відсотків) (вищевказана справа №917/1787/23). В межах вказаної справи відповідачка – ОСОБА_2 – зверталася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "АС ТРАНС - ГРУП" від 19.08.2021 у розмірі 80% , що в грошовому виразі складає 2 480 000,00 грн.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.02.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.05.2024, у задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено. Рішення мотивоване тим, що письмовий договір між сторонами з зазначенням такої істотної умови як ціна – не укладався, відтак, відсутні підстави як для визнання його недійсним, так і для стягнення вказаної суми грошових коштів (яка не є ціною договору в розумінні чинного законодавства).
Бажаючи захистити своє порушене право, позивач звертався до відповідачки з вимогою по повернення безпідставно отриманого майна   від 21.10.2024 та просив протягом 7 календарних днів повернути   частку у статутному капіталі товариства як   безпідставно отриману (копія вимоги та доказів її направлення /отримання – а.с.78-81), яка залишена без задоволення. Тож позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить витребувати з володіння відповідачки частку у статутному капіталі товариства   у розмірі 80% номінальною вартістю 2  480 000,00 грн як отриману без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.
Предметом спору у даній справі є вимога ОСОБА_1 про витребування з володіння ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Транс-Груп».
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18 і ін..
При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення     ст.1212 ЦК     можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).
Згідно статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.   Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку, що обраний спосіб захисту позивача (витребування частки у статутному капіталі) є неефективним способом захисту. Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що метою звернення ОСОБА_1 до суду є фактичне відновлення первісного розподілу часток у статутному капіталі ТОВ «АС Транс-Груп» шляхом повернення йому частки у розмірі 80%, яка, за твердженням позивача, була набута відповідачкою без належної правової підстави. Підстава позову - положення статті 1212 Цивільного кодексу України, що регулює зобов`язання з безпідставного набуття майна.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Водночас питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після встановлення фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19, від 19.06.2024 у справі № 740/3262/20 ).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц).     При цьому   неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 906/1560/23).
На сьогодні існує стала та послідовна судова практика Великої Палати Верховного Суду щодо способу захисту особи, яка вважає, що її право чи законний інтерес порушені змінами у складі чи розподілі часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду мають загальний характер та мають враховуватись при вирішенні питання щодо належності обраного позивачем способу захисту в усіх справах, що стосуються зміни розміру часток та відновлення складу учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення прав або інтересів учасників товариства.
Судова палата для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 11.12.2023 у справі №907/922/21 вважає, що витребування (переведення прав) частки не є єдино можливим способом захисту прав позивача у спорі з учасниками, які вступили до товариства. Навпаки такі способи захисту застосовуються у чітко визначених законом випадках, зокрема: якщо відповідач незаконно заволодів часткою позивача (належним способом захисту є витребування частки у особи, що незаконно заволоділа без відповідної правової підстави відповідно до статті 387 ЦК України); якщо порушено переважне право учасником на придбання частки (належним способом захисту є переведення прав покупця); якщо частка була набута безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати (належним способом захисту є витребування від добросовісного набувача у всіх випадках відповідно до частини другої статті 388 ЦК України); якщо частка була набута оплатно в особи, яка не мала права його відчужувати (належним способом є витребування від добросовісного набувача у випадках, передбачених у частині першій статті 388 ЦК України).
При цьому корпоративна Палата Верховного Суду   виходить з того, що частка у статутному капіталі товариства є особливим видом майна, тому загальні засади захисту права власності застосовуються й для захисту права власника частки у статутному капіталі, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Таким чином, власник майна з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула його з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Як зазначалось вище, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ставить вимогу про витребування з володіння відповідачки частки в статутному капіталі товариства.
Однак, як обґрунтовано зазначено у рішенні суду першої інстанції, обраний позивачем спосіб захисту (витребування частки у статутному капіталі) не відповідає ні природі спірних правовідносин, ні справжній меті захисту порушеного права. Частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю не є річчю у розумінні цивільного законодавства, а отже, не може бути предметом позову в розумінні статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Законодавець, виходячи зі специфіки корпоративних прав, прямо передбачив особливий порядок захисту прав учасника товариства у разі зміни складу або розміру часток. Так, відповідно до частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань», зміна розміру часток учасників товариства, як і складу учасників, є підставою для проведення державної реєстрації відповідних змін. Це означає, що саме по собі повернення частки у власність особи не веде автоматично до відновлення її корпоративного статусу, якщо не буде внесено відповідні зміни до відомостей Єдиного державного реєстру.
У зв`язку з цим, належним та ефективним способом захисту порушеного права у даній справі є позов про встановлення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства, як прямо передбачено пунктом «д» частини п`ятої вищевказаної статті 17. Саме такий позов дозволяє суду всебічно перевірити обставини набуття частки, наявність чи відсутність правових підстав, а також, у разі задоволення вимог, стане підставою для внесення змін до ЄДР та реального поновлення корпоративних прав позивача.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов юридично обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та не забезпечує досягнення задекларованої мети - відновлення статусу єдиного учасника товариства. 
Разом з тим, апелянт вказує, що обраний ним спосіб судового захисту — витребування частки у статутному капіталі товариства — відповідає положенням частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань». Відповідно до цієї норми, судові рішення про витребування частки у статутному капіталі товариства є однією з підстав для внесення змін до Єдиного державного реєстру щодо складу учасників, розміру їх часток та статутного капіталу товариства. Цей перелік законодавець визначив як вичерпний.
Апелянт наголошує, що після фактичного набуття відповідачем частки у розмірі 80% у статутному капіталі ТОВ «АС Транс-Груп» загальні збори учасників товариства не проводились, зміни до розміру статутного капіталу не вносились, рішення учасників щодо перерозподілу часток не приймались. Відтак, апелянт вважає, що застосування способу захисту у вигляді позову про визначення розміру часток або розміру статутного капіталу не забезпечить ефективного поновлення порушеного права в межах існуючих корпоративних відносин.
З урахуванням викладеного, апелянт вважає, що саме вимога про витребування частки, у разі її задоволення, забезпечить повне та реальне поновлення його корпоративних прав у ТОВ «АС Транс-Груп», оскільки дозволить йому повернути статус єдиного учасника з часткою у розмірі 100%.
Зазначена норма на яку посилається апелянт (ч.5 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань») дійсно передбачає, що серед документів, які подаються для державної реєстрації змін щодо складу учасників товариства, є й судове рішення про витребування частки. Втім, застосування такого способу захисту вимагає наявності юридичних передумов для віндикації, а саме — щоб майно вибуло з володіння позивача всупереч його волі. Ці умови прямо передбачені статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України, і саме на їх виконанні базується можливість витребування майна з чужого незаконного володіння.
У справі що розглядається, матеріали справи однозначно свідчать, що позивач ОСОБА_1 самостійно передав частку у статутному капіталі ТОВ «АС Транс-Груп» відповідачці ОСОБА_2 , що підтверджується актом приймання-передачі, засвідченим нотаріально. Цей акт не оспорювався та був використаний державним реєстратором для зміни складу учасників товариства. Тобто майно не вибуло з володіння позивача поза його волею отже, передумови для витребування відсутні.
Крім того, витребування частки як способу захисту вимагає речового характеру об`єкта спору, чим частка у статутному капіталі не є — вона становить комплекс майнових і корпоративних прав, які не підлягають витребуванню за загальними нормами речового права. 
У постановах від 01.04.2020 у справі №813/1056/18 та від 18.03.2020 у справі №466/3221/16-а Велика Палата Верховного Суду вказала, що вичерпний перелік способів захисту особи, яка вважає, що її право чи законний інтерес порушені змінами у складі чи розподілі часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю, міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств. У разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт «е» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт «д» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.
Цей висновок був застосований та підтверджений також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №927/97/19 (провадження №12-133гс19), від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), від 03.11.2020 у справі №922/88/20 (провадження № 12-59гс20) та постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №911/803/20.
Отже, Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці неодноразово наголошувала, що у подібних спорах ефективним способом захисту є позов про визначення розміру часток і складу учасників товариства, як це прямо передбачено пунктом «д» частини п`ятої статті 17 вказаного Закону.
Доводи апелянта про непроведення загальних зборів після набуття частки відповідачем не спростовують необхідності застосування саме корпоративного способу захисту. Навпаки, судове рішення про визначення розміру часток буде належною підставою для реєстраційних змін, незалежно від того, проводились збори чи ні.
Відтак, заявлена вимога про витребування частки не є належним засобом правового захисту в розумінні статей 16 ЦК України та 2 ГПК України, а отже не забезпечує поновлення порушеного права у правовий спосіб, який відповідає предмету та суті корпоративного спору.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставини та факти, встановлені під час розгляду справи №917/1787/23, рішення в якій набрало законної сили. Колегія суддів не погоджується із таким висновком апелянту з огляду на таке.
В означеній справі встановлено, що 19.08.2021 ОСОБА_1 , як продавець, передав, а ОСОБА_2 , як покупець, прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «АС Транс-Груп» у розмірі 80%, що в грошовому виразі склало 2 480 000,00 грн. Передача частки здійснювалась по Акту приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ «АС Транс-Груп» від 19.08.2021, а справжність підписів   сторін засвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1499 та № 1500. В акті приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ «АС Транс-Груп» від 19.08.2021 зазначено, що він складений у зв`язку із укладенням договору купівлі - продажу частки статутного капіталу ТОВ «АС Транс-Груп» від 19.08.2021, проте, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, зазначений договір між ними у письмовій формі не укладався. 
Разом з тим, суд першої інстанції правомірно зазначив, що навіть за відсутності договору купівлі-продажу частки, факт передачі частки підтверджується іншими юридично значущими діями сторін, а саме підписанням акту приймання-передачі частки та поданням відповідних документів до державного реєстратора для зміни відомостей про склад учасників товариства. Сам акт приймання-передачі, хоча й не є самостійним правочином у сенсі статті 202 ЦК України, але відображає реальне волевиявлення сторін щодо передачі корпоративного права, що було втілено у публічному реєстраційному процесі.
Суд слушно зазначив, що у подібних ситуаціях відсутність формального договору само по собі не свідчить ані про вибуття майна з володіння позивача поза його волею, ані про набуття і збереження майна відповідачкою без достатньої правової підстави, ані про виникнення у позивача права на  витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, положення глави 83 ЦК України про безпідставне збагачення застосовуються виключно у разі повної відсутності будь-якої правової підстави для набуття майна, що у цій справі не має місця. Факт добровільної передачі частки на підставі акту приймання-передачі виключає елемент «безпідставності», який є обов`язковим для застосування вказаної норми.
Наведене ще раз доводить, що після вибуття в учасника частки, з подальшою зміною розміру часток учасників товариства, зміною розміру статутного капіталу товариства та внесенням відповідних змін до Єдиного державного реєстру, в учасника немає іншого ефективного способу судового захисту порушеного права, окрім як звернення до суду з вимогою про встановлення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства, у межах якого суд встановлює та перевіряє обставини, пов`язані з законністю вибуття в учасника частки, та надає оцінку добросовісності поведінки відповідачів, які в разі задоволення позовних вимог будуть позбавлені своїх часток або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.

Окремо апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до сталих висновків Верховного Суду звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 920/40/19.
Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).   Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертається до суду першої інстанції з вимогою до ОСОБА_2 витребувати частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Транс-Груп». Разом з тим, саме ТОВ «АС Транс-Груп» залучене до справи у статусі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Суд зауважує, що суб`єктний склад відповідачів по справі визначається позивачем і якщо у розгляді справи господарським судом буде з`ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, ані припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред`явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи.
З огляду на природу заявлених вимог, слід зазначити, що спір прямо та безпосередньо стосується прав та обов`язків ТОВ «АС Транс-Груп» як юридичної особи, оскільки мова йде про зміну складу його учасників, а отже - про зміну корпоративної структури товариства, що має вплив на обсяг прав та обов`язків самого товариства; структуру управління; питання компетенції загальних зборів, прийняття рішень, обрання виконавчого органу тощо.
Тобто, розподіл часток між учасниками прямо впливає на юридичну особу ТОВ «АС Транс-Груп», яке виступає об`єктом корпоративного правовідношення. Зміна у складі учасників і частках є підставою для державної реєстрації відповідних змін у ЄДР, що безпосередньо змінює правовий статус самого товариства.
У такому випадку, ТОВ «АС Транс-Груп» не може вважатися лише третьою особою без самостійних вимог, оскільки результат розгляду справи потенційно вплине на його корпоративну структуру. Товариство повинно було бути залучене до участі у справі як співвідповідач, оскільки саме за його рахунок відбувається реалізація позовної вимоги - зміна часток у статутному капіталі.
Незалучення товариства як співвідповідача, у розумінні наведених вище правових позицій Верховного Суду, свідчить про порушення процесуальних норм щодо визначення належного суб`єкта відповідача, оскільки позов спрямований на зміну правового становища товариства без його повноцінної участі у справі як сторони.
За таких обставин, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, пред`явлення ОСОБА_1 позову лише до ОСОБА_2 і при цьому не залучити як співвідповідача ТОВ «АС Транс-Груп» є також самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові:
Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.
За загальним правилом (ч. 1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Отже, враховуючи, що апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції і відмовляє у задоволенні позову через неправильно обраний спосіб захисту позивачем, обставини, пов`язані зі стверджуваним пропуском позовної давності, не досліджуються.
У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 у справі №917/2064/24, має бути залишене без змін.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 у справі №917/2064/24 залишити без змін.
Постанова суду набирає   законної   сили з дня її   прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

    Повна постанова складена 26.05.2025.

Головуючий суддя                                                                    В.В. Россолов

Суддя                                                                                           Р.А. Гетьман  

Суддя                                                                                           В.С. Хачатрян