Номер провадження: 22-ц/813/2849/25 
Справа № 523/5657/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Вадовської Л.М.,
Комлевої О.С.,                                 
               за участю:
               секретаря         Козлової В.А.,
               представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Вовка О.Є.,
               представник апелянта ОСОБА_2 - адвоката Васильєва П.П.
представника позивача - адвоката Приміча Д.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисевича Сергія Вікторовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року, повний текст якого складено 15 липня 2020 року та ухваленого під головуванням судді Аліної С.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

     встановив:

14.04.2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та просив суд: 
- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10879880 грн.;
- стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором поруки у розмірі 1 000,00 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідно до умов усного договору позики від 29.10.2013 року, викладеного 19.11.2013 року у вигляді власноруч написаної відповідачем розписки, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 прийняв 400 000,00 доларів США.

Крім того, 28 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за розпискою від 19.11.2013 року в межах суми 1 000,00 грн.
В подальшому ОСОБА_3 неодноразово звертався до ОСОБА_1 з вимогою про повернення зазначених грошових коштів, однак останній вимоги позивача ігнорував, зустрічей уникав та не відповідав на телефонні дзвінки.

08.11.2019 року позивач надіслав на поштову адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення боргу, а також вручив її під розписку ОСОБА_4 .

Однак ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_4 вимогу не виконали та грошові кошти не повернули.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 29.10.2013 року у розмірі 10 879 880,00 грн; стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором поруки від 28.10.2019 року у розмірі 1 000,00 грн. (т.1, а.с.4-7).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 були задоволенні. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 29.10.2013 року у розмірі 400 000,00 доларів США, що за курсом НБУ складає у гривневому еквіваленті у розмірі 10 879 880 грн., а також судовий збір у розмірі 10 879,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_3 суму боргу за договором поруки в розмірі 1 000,00 грн. (1, а.с.194-201).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Лисевича С.В., ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.207-214).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника адвоката Скрипника Ю.О., просить рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.11-15).

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.09.2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року було скасовано, справу направлено для розгляду по суті до Приморського районного суду м. Одеси за територіальною підсудністю (т.3, а.с.31-34).

Однак, постановою Верховного Суду від 23.10.2024 року постанову Одеського апеляційного суду від 06.09.2023 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с.216-220).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04.11.2024 року було визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Комлева О.С., Сєвєрова Є.С. (т.4, а.с.2). 
В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2025 року суддя Сєвєрова Є.С. була замінена на суддю Вадовську Л.М. (т.4, а.с.83).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.02.2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вовка О.Є. про призначення судової почеркознавчої експертизи (т.4, а.с.92-93).

Крім того, ОСОБА_2 , яка не приймала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій ставила питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року, ухвалення нового судового рішення, яким просила у позові відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с.100-104).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Приміч Д.В. просить оскаржуване рішення змінити, виключивши в 2-му абзаці резолютивної частини слова: «що за курсом НБУ складає у гривневому еквіваленті у розмірі 10 879 880,00 грн», апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на її необгрунтованість (т.4, а.с.140-143).

В подальшому, ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.05.2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Вовка О.Є. про зупинення провадження у справі (т.5, а.с.19-20).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.05.2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року було закрито з підстав, передбачених ст. 362 ЦПК України (т.5, а.с.21-22). 

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Вовка О.Є., представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Васильєва П.П. та представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Приміча Д.С., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.4, а.с.184-187).

Що стосується відповідача ОСОБА_4 , то зазначена особа жодного разу не зявилась до суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, незважаючи на те, що з моменту ухвалення оскаржуваного судового рішення пройшло майже 5 років, яке між тим відповідачем ОСОБА_4 не було оскаржено. 

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог (т.1, а.с.189,194-201).

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається із матеріалів справи, усним договором позики від 29.10.2013 року, який оформлений письмовою розпискою від 19.11.2013 року, ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 400 000 доларів США (т.1. а.с.8). В подальшому, 28.10.2019 року, ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір поруки, за яким ОСОБА_4 поручився перед позивачем за виконання зобов`язання ОСОБА_1 , що виникли внаслідок позики грошових коштів за вищевказаною розпискою (т.1, а.с.9-10).

Доказів про виконання відповідачем ОСОБА_1 умов зазначеного договору позики та повернення коштів позивачу матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі заявник не спростовує факту отримання грошових коштів від позивача, однак вважає, що договір позики за змістом та формою не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством.

Також зазначив, що строк виконання боргового зобов`язання не настав до теперішнього часу, а тому звернення позивача з даним позовом до суду є передчасним.

Разом з тим, у встановленому законом порядку даний договір позики відповідачем спростовано не було, а тому вказаний договір є чинним.

Також представником позивача адвокатом Скрипником Ю.О. до відзиву на апеляційну скаргу було додано висновки експертів від 22.04.2021 року № СЕ-19/111-21/16008-ПЧ та від 05.05.2021 року № СЕ-19/111-21/19184 - ДД, виконаних Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром. 
Згідно висновку вказано експертизи підписи в договорі позики коштів в розмірі 400 000,00 доларів США від 29.10.2013 року від імені позичальника ОСОБА_1 та в розписці ОСОБА_1 від 19.11.2013 року, виконанні однією особою (т.2, а.с.17-21).
У висновку експерта від 05.05.2021 року № СЕ-19/111-21/19184 -ДД, виконаного Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром зазначено наступне:
ознак внесення змін до договору позики коштів в розмірі 400 000 доларів США від 29.10.2013 року, укладеному між позикодавцем - ОСОБА_3 та позичальником - ОСОБА_1 (крім фрагменту аркуша, який відсутній) шляхом підчистки, дописки, травлення, змивання, виправлення, додрукування - не виявлено.
Встановлено наявність пошкодження цілісності аркуша паперу, на якому виконаний договір позики від 29.10.2013 року, а саме відсутність фрагменту аркуша з частиною друкованого тексту у 17,18,19 рядках.
Ознак внесення змін у текст розписки позичальника - ОСОБА_1 від 19.11.2013 року про отримання коштів в розмірі 400 000 доларів США шляхом підчистки, дописки, травлення, змивання, правлення - не виявлено.
Підписи в договорі позики коштів в розмірі 400 000 доларів США від 29.10.2013 року від імені ОСОБА_1 , виконано за допомогою писальних приладів, рукописним способом.
Рукописний текст та підпис в розписці позичальника - ОСОБА_1 від 19.11.2013 року про отримання коштів в розмірі 400 0000 доларів США, виконано за допомогою писальних приладів, рукописним способом.
Текст Договору позики коштів в розмірі 400 000 доларів США від 29.10.2013 року, укладений між позикодавцем - ОСОБА_3 та позичальником - ОСОБА_1 виконаний за допомогою знако-друкуючого пристрою, з електрографічним способом друку. Підписи виконано за допомогою писальних приладів, рукописним способом. Ознак монтажу у договорі позики коштів в розмірі 400 00 доларів США від 29.10.2013 року, укладеному між позикодавцем - ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 , не встановлено (т.2, а.с.25-31).
Таким чином, договірні зобов`язання, що виникли між сторонами, встановлені належними та допустимими доказами.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 зобов`язання, яке обумовлене договором поруки, також не виконав, а тому відповідно до ст. 554 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 1000,00 грн.

Крім того, представник апелянта адвокат Вовк О.Є. звернувся із заявою про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позовну заяву було подано із пропуском строку, оскільки строк позовної давності сплив 29.10.2018 року (т.5, а.с.4-7).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
За правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або не визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім того, як на момент пред'явлення даного позову, так і на теперішній час інститут позовної давності не діє.
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що 30.03.2020 Верховна Рада України прийняла Закон України від № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», у зв`язку з чим Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантин».
Тобто, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, починається саме з 12.03.2020.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінетом Міністрів України. Вже після розгляду цієї справи, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - СоV - 2.

Таким чином, оскільки карантин в Україні діяв до 30.06.2023 року, то строк позовної давності на спірні правовідносини не розповсюджується.

Крім того, оскільки строк повернення грошових коштів у борговій розписці обумовлено не було, то кредитор мав право вимагати його виконання у будь-який строк.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

За таких обставин, зважаючи на те, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність боргового зобов`язання, яке виникло між сторонами на підставі договору позики, та враховуючи відсутність доказів про повернення відповідачем грошових коштів позивачу, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Крім того, оскільки позивач у встановленому законом порядку зазначене рішення суду не оскаржив, колегія суддів не приймає до уваги прохання представника позивача - адвоката Приміча Д.В. про зміну рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.07.2020 року шляхом виключення з його резолютивної частини слова: «що за курсом НБУ складає у гривневому еквівалентні у розмірі 10 879 880 гривень».

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позов був пред`явлений в національній валюті України - про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 10 879 880 грн., а суд стягнув ці грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США, то вони є безпідставними, так як позовні вимоги обгрунтовувались саме отриманням ОСОБА_1 в борг від ОСОБА_3 саме 400 000 доларів США, що на час ухвалення судового рішення за курсом НБУ складало еквівалентом 10 879 880 грн., про що зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому колегія суддів зазначає, що у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) зазначено, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Тобто, колегія суддів зазначає, що вказані обставини свідчать про невихід судом за межі позовних вимог, а розгляд справи саме в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Що ж стосується питання щодо розгляду справи в порушення вимог територіальної підсудності, з посиланням на те, що даний спір має розглядатись в Приморському районному суді м. Одеси, то колегія суддів зазначає, що за змістом п. 15 ст.28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. 

Таким чином, оскільки один з відповідачів - ОСОБА_4 зареєстрований саме в АДРЕСА_1 , то Суворовський районний суд м. Одеси є належним судом, який розглянув даний судовий спір (т.1, а.с.46).

Більше того, ухвалюючи постанову від 23.10.2024 року, Верховний Суд, скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 06.09.2023 року, з направленням даної справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с.216-220), не вбачав порушення судом першої інстанції правил підсудності даної справи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,
          ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лисевича Сергія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з перебуванням судді Сегеди С.М. на лікарняному, повне судове рішення складено 06.06.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда

               Л.М. Вадовська

               О.С. Комлева