УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 травня 2025 року
м. Київ
справа № 404/4097/17
провадження № 51-1394 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького (Кіровського районного суду м. Кіровограда) від 01 серпня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року щодо останнього, 
установив:
Вироком Фортечного районного суду м. Кропивницького від 01 серпня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайджану, уродженця Республіки Азербайджану, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.  185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Також вироком вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та цивільні позови потерпілих. 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 - залишено без задоволення. Вирок змінено - зараховано засудженому цілодобовий домашній арешт у строк покарання. В іншій частині вирок залишено без змін.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин,  ОСОБА_5 визнано винуватим за те, що він, 05 травня 2017 року в період з 08:30 до 09:30, діючи умисно з корисливих мотивів, за попередньою змовою з іншою особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, шляхом пошкодження замка вхідних дверей проник до квартири за адресою АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_6 на загальну суму 117 221 грн, після чого зник із місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Крім того, 10 травня 2017 року в період з 16:00 до 18:00  ОСОБА_5 , повторно, діючи умисно з корисливих мотивів, за попередньою змовою з іншою особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, шляхом пошкодження замка вхідних дверей проник до квартири за адресою АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_7 на загальну суму 22 478 грн, після чого зник із місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Указані дії  ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, як крадіжка, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднані з проникненням у житло.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що на його думку, суди неправильно оцінили докази у кримінальному провадженні, стверджує про недопустимість, зокрема протоколів слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_8 , а також про порушення порядку призначення групи прокурорів та незаконність огляду місця події від 11 травня 2017 року. Вважає, що ці обставини свідчать про істотні процесуальні порушення, які вплинули на законність судових рішень.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке. 
За змістом касаційної скарги захисник посилається, між іншим, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність проте вказує про недопустимість певних доказів та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Окрім цього, за наслідками касаційного розгляду захисник порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
У постанові Касаційного кримінального суду від 15 квітня 2025 року захиснику було вказано, що в касаційній скарзі не наведено підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції згідно з вимогами ст. 415 КПК України. При  цьому, зазначені захисником у касаційній скарзі обставини належать до предмету перевірки апеляційного суду.
Незважаючи на це, захисник повторно подав касаційну скаргу, не усунувши недоліки попередньої скарги - не змінюючи ні правового обґрунтування, ні вимог.
У повторній скарзі він знову посилається на порушення, які, на його думку, вплинули на законність судових рішень, зокрема щодо недопустимості окремих доказів.
Водночас ці аргументи вже були ретельно досліджені судом апеляційної інстанції, який надав їм належну правову оцінку з урахуванням вимог ч. 3 ст. 404 та ст. 419 КПК України, а також відповідно до практики Касаційного кримінального суду.
Тому колегія суддів перевіряє ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року на відповідність її вимогам ст. 419 КПК України.
Переглянувши апеляційні скарги прокурора та захисника, провівши судове слідство в частині дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд, частково задовольнивши доводи скарги прокурора і змінюючи вирок в частині, та залишаючи скаргу захисника без задоволення, в ухвалі зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу сторони захисту визнав необґрунтованою.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд, переглянув доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість протоколів слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_8 , відхиливши їх, зазначив, що ці слідчі (розшукові) дії були проведені у відповідності до вимог ст. 240 КПК України та не носили характеру допиту. 
За висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеними в рішенні від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням установленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.
Отже, протокол слідчого експерименту є самостійним джерелом доказів згідно з положеннями ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України, а його зміст не суперечить засаді безпосередності дослідження доказів, тому апеляційний суд обґрунтовано визнав ці доводи безпідставними.
Також були предметом оцінки суду апеляційної інстанції доводи захисника щодо неявки свідка ОСОБА_8 під час судового розгляду, та визнані безпідставними, оскільки суд першої інстанції вжив усіх можливих заходів для забезпечення явки свідка, у тому числі й примусовий привід. За таких умов, відмова прокурора від допиту свідка в суді не порушувала вимог КПК України, а оцінка протоколів слідчих дій за участю цієї особи здійснювалася судом за правилами ст. 94 КПК України.
Щодо тверджень захисника про нібито незаконність слідчої (розшукової) дії огляду місця події від 11 травня 2017 року та недопустимість як доказу протоколу ОМП, суд апеляційної інстанції в ухвалі надав обґрунтовану відповідь, вказавши, що зазначена дія проводилася за добровільною згодою власника будинка ОСОБА_9 у присутності двох понятих, що виключає необхідність ухвали слідчого судді та відповідає положенням ст. 237 КПК України. Апеляційний суд дійшов висновку, що така слідча дія не є обшуком у розумінні закону, а тому доводи захисника на протилежне були обґрунтовано відхилені.
Стосовно доводів про відсутність повноважень у прокурорів, суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах кримінального провадження наявна належним чином підписана заступником керівника Кіровоградської місцевої прокуратури постанова про призначення групи прокурорів у межах об`єднаного кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201712002000193 від 06 травня 2017 року.
Більше того, під час відкриття матеріалів кримінального провадження, у порядку ст. 290 КПК України, сторона захисту не оспорювала повноваження прокурорів у кримінальному провадженні, тому у колегії суддів апеляційного суду не виникло сумнівів щодо відсутності таких повноважень у цьому кримінальному провадженні.
Щодо доводів про недоведеність вини засудженого апеляційний суд вказав, що вина  ОСОБА_5 підтверджується сукупністю допустимих та належних доказів, зібраних органами досудового розслідування та досліджених у суді першої інстанції, зокрема: протоколами огляду місця події, показаннями свідків, результатами експертиз, протоколами впізнання речей, які були добровільно видані та ідентифіковані потерпілими.
Перевіряючи доводи сторони захисту щодо недоведеності вини засудженого, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх безпідставність, зазначивши, що суд першої інстанції з`ясував передбачені ст. 91 ККПК України обставини, у повній мірі проаналізував зібрані у провадженні докази в їх сукупності, належним чином їх оцінив, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», та, створивши умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, обґрунтовано визнав засудженого ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 УКК України.
Отже, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України, дослідивши письмові матеріали щодо доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 , не встановив порушень судом першої інстанції вимог ст. 370 КПК України та, пославшись на практику Верховного Суду, викладену у рішеннях: об`єднаної палати ККС ВС у постанові від 14  вересня 2020 року (справа №  740/3597/17), ВП ВС у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, постанові ККС ВС від 09  липня 2024 року у справі 678/428/23, - мотивовано відмовив у задоволенні вимог сторони захисту. 
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Рішення апеляційного суду є обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічного та повного аналізу доказів у їх сукупності, з дотриманням норм матеріального й процесуального права. 
Посилання в касаційній скарзі на іншу оцінку обставин справи зводиться до повторного переоцінювання доказів, що не входить до повноважень касаційного суду відповідно до вимог ст. 433 КПК України.
Отже, ухвала Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року відповідає вимогам ст. 404, 419 КПК України, колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеними у ній висновками щодо законності вироку суду, тому підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою захисника не вбачається.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 01 серпня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                           ОСОБА_3