ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 травня 2025 року
м. Київ
справа № 507/449/24
провадження № 61-4318св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Любашівська селищна рада Подільського району Одеської області,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бедексєєва Вікторія Леонідівна, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої  відкрилась спадщина, зокрема і на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Він  є спадкоємцем за законом, але своєчасно не звернувся до нотаріуса, оскільки до смерті матері виїхав за кордон у зв`язку із агресією російської федерації на території України. 05 серпня 2023 року він направив до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у відкритті спадкової справи у зв'язку із пропуском ним строку для прийняття спадщини.
 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня             2024 року в складі судді Вужиловського О. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши його термін - три місяці після набрання рішенням чинності.
 
Установивши, що ОСОБА_1 з 07 жовтня 2022 року перебуває за кордоном у США, перебував на лікуванні та звернувся до нотаріуса у США із заявою про прийняття спадщини 05 серпня 2023 року, тобто з пропуском менше двох місяців встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, місцевий суд вважав, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення йому вказаного строку.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але вважала, що її права порушені оскаржуваним судовим рішенням - ОСОБА_2 на рішення Любашівського районного суду Одеської області                           від 21 березня 2024 року.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня 2024 року, на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Закриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалось питання про права, обов'язки та інтереси особи, яка звернулась до суду із апеляційною скаргою - ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх законних спадкових прав як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері і надання йому додаткового строку для прийняття спадщини, без вирішення питань щодо її прийняття, обсягу спадкового майна та наявності інших спадкоємців.
Водночас суд констатував, що ОСОБА_2 не надала доказів того, що                            ОСОБА_1 був обізнаний про факт її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому підставно не просив суд залучити її до участі в розгляді справи як відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
01 квітня 2025 року адвокат Бедексєєва В. Л. від імені ОСОБА_2 подала до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, у якій просила їх скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Підставою касаційного оскарження ухвали апеляційного суду заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про закриття апеляційного провадження у справі. На переконання заявниці судом апеляційної інстанції помилково встановлено, що права ОСОБА_2 не було порушено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції. При цьому проігноровано той факт, що вона є онукою спадкодавиці, яка своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини, прийняла її та протягом двох років забезпечує фактичне збереження спадкового майна, а оскаржуваним судовим рішенням позбавлена можливості оформити спадкові права. Зазначає, що судом апеляційної інстанції при постановленні ухвали про закриття апеляційного провадження, не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30 січня 2024 року у справі № 924/567/22, від 17 вересня 2024 року у справі № 514/1206/21, тощо.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Любашівського районного суду Одеської області                                      від 21 березня 2024 року, відкрито касаційне провадження у цій справі в частині оскарження ухвали Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від  15 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 - її онукою.
 
З 07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 перебуває за кордоном у США.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, не залишивши заповіту.
 
08 червня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкової А. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті її баби ОСОБА_3 , внаслідок чого нотаріус зареєструвала спадкову справу № 70769649.
 
05 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , проте листом завідувача Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області                                     Котюжинської Л. Д. № 743/02-14 від 01 листопада 2023 року йому роз'яснено його право на звернення до суду з питання встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, який ним пропущено.
 
05 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса у США із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 .
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржуване судове рішення  не відповідає з таких підстав.
 
Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Верховний Суд наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі  № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
 
Закриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалось питання про права, обов`язки та інтереси особи, яка звернулась до суду із апеляційною скаргою - ОСОБА_2 , оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх законних спадкових прав як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері і надання йому додаткового строку для прийняття спадщини, без вирішення питань щодо її прийняття, обсягу спадкового майна та наявності інших спадкоємців.
 
Колегія суддів вважає цей висновок суду помилковим з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.  
 
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і  прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
За частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Згідно із частиною першою статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
Відповідно до частини другої статті 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У частині третій цієї статті зазначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
Зважаючи на наведене, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.
 
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що належним відповідачем у спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.
 
Отже, відповідачем у справі такої категорії може бути учасник відповідних спадкових правовідносин, що виникли з приводу вирішення правового питання про коло заінтересованих в отриманні спадщини осіб, які обґрунтовано мають правомірний інтерес щодо визначення юридичної долі спадщини.
 
При розгляді справи про спадкування суд повинен встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 149/167/19.
 
У справі, що переглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_1 як спадкоємець за законом першої черги після смерті своєї матері ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з пропуском шестимісячного строку для її прийняття. Натомість онука останньої  -                               ОСОБА_2 як спадкоємець за законом п'ятої черги у передбачений законом строк прийняла спадщину після своє баби, звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою, отже, саме вона могла б дати письмову згоду позивачеві на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини в силу вимог частини другої статті 1272 ЦК України, тому саме вона є належним відповідачем у цій справі.
 
У постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18) та від 23 квітня 2025 року в справа № 681/855/23 (провадження № 61-5175св24) вказано, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Таким чином, позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
 
Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд наведеного не врахував, неправильно застосував положення статті 362 ЦПК України, дійшовши необґрунтованого висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини не вирішувалося питання про права свободи чи інтереси особи, що подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції - ОСОБА_2 , яка у передбачений законом строк прийняла спадщину після своєї баби ОСОБА_3 , а тому колегія суддів вважає, що подана останньою касаційна скарга є обґрунтованою та дає підстави для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду.
 
При цьому суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини у випадку відсутності інших спадкоємців.
 
Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що необізнаність позивача ОСОБА_1 щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 має правове значення, оскільки з'ясувати ці обставини він мав можливість звертаючись                             01 листопада 2023 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
 
Водночас посилання суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_2 є спадкоємицею п'ятої черги, тому її права не були порушені при вирішенні питання щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини спадкоємцем першої черги, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки у випадку не встановлення останньому додаткового строку для прийняття спадщини, саме ОСОБА_2 має право на спадщину як спадкоємиця, яка прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини у передбачений законом строк.
 
Верховний Суд наголошує, що підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанцій є саме помилковість висновків цього суду про те, що рішення суду першої інстанції про визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини не порушує права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі та яка звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою. Верховний Суд констатує порушення апеляційним судом правила пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частин четвертої, шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки вищенаведені порушення апеляційним судом норм процесуального права призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскаржене судове рішення слід скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити та встановити чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки                        ОСОБА_2 , яка подала апеляційну скаргу, конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов`язків, встановити безпосередній правовий зв`язок між останніми та оскаржуваним судовим рішенням, а також встановити належний суб'єктний склад учасників справи з огляду на характер спірних правовідносин та обставини справи.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бедексєєва Вікторія Леонідівна, задовольнити.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович