Справа № 129/3380/24 
Провадження № 33/801/418/2025
Категорія: 289 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач: Панасюк О. С.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2025 року	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі судді Панасюка О. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника  ОСОБА_1 – адвоката Підліснюка В. Ю. на постанову судді Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 березня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

встановив:

       Постановою судді Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн 00 к. за те, що він, будучи звільненим 08 липня 2021 року з посади майстра лісу Губницького лісництва ДП «Гайсинське лісове господарство», та будучи відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог абзацу 1 частини другої статті 45, пункту 2-7 Розділу XIII Прикінцевих положень Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно, без поважних причин 19 травня 2024 року подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік (після звільнення), чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.
       Захисник ОСОБА_1 – адвокат Підліснюк В. Ю. подав апеляційну скаргу на цю постанову, у якій, посилаючись на неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, які суддя вважав встановленими, просив скасувати постанову судді Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 березня 2025 року, а провадження у справі закрити на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку, передбаченого частиною четвертою статті 38 КУпАП.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 подав декларацію за 2021 рік (після звільнення) 19 травня 2024 року, тобто після отримання ним від Національного агентства з питань запобігання корупції (далі НАЗК) листа № 47-02/28612-24 від 24 квітня 2024 року. Отже НАЗК стало відомо про факт неподання декларації не пізніше дати повідомлення ОСОБА_1 про неподання ним декларації. Оскільки факт неподання декларації за 2021 рік (після звільнення) НАЗК стало відомо 24 квітня 2024 року, то на момент розгляду справи судом першої інстанції закінчилися строки притягнення особи до адміністративної відповідальності. 
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
       Відповідно до частини сьомої статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
       Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
       Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
       Адміністративна відповідальність за частиною першою статті 172-6 КУпАП настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
       Адміністративне правопорушення, передбачене статтею 172-6 КУпАП є правопорушенням, пов`язаним з корупцією.
       Відповідно до частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а», «в» – «ґ» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані до 1 квітня наступного року після припинення діяльності подати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
       Пунктом 2-7 Розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції» установлено, що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року.
       Тобто у  ОСОБА_1 , який згідно з підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом декларування та зобов`язаний подавати декларації відповідно до цього Закону, виник обов`язок подати декларацію за 2021 рік (після звільнення) до 31 січня 2024 року.
       Як видно з матеріалів справи декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік (після звільнення) ОСОБА_1 подав 19 травня 2024 року о 18 год 28 хв.
       Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КУпАП, є обґрунтованим, вмотивованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд надав правильну оцінку.
       Щодо доводів апеляційної скарги адвоката Підліснюка В. Ю. про те, що на момент розгляду судом першої інстанції справи про адміністративне правопорушення щодо  ОСОБА_1 закінчились строки накладення адміністративного стягнення, передбачені статтею 38 КУпАП, то вони є необґрунтованими з огляду на наступне.
       Згідно з частиною четвертою статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
       Аналіз чинного законодавства вказує на те, що певні інформація про обставини та факти адміністративного правопорушення можуть бути відомі будь-кому (безпосередньому керівнику, викривачу, правоохоронному орган тощо). Встановлення і навіть документування ними такої інформації не може вважатися встановленням факту адміністративного правопорушенні, оскільки такі особи не наділені правом робити висновок про наявність або відсутність правопорушення, вони лише інформують про певні факти компетентні органи, надають документи тощо.
       Виявити правопорушення означає встановити наявність усіх передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак конкретного правопорушення. Право встановлення цього факту і його документування має особа, уповноважена на складання протоколу.
       Особа, уповноважена на складання протоколу, у різні періоди часу може отримувати різну інформацію про події та факти, що мають стосунок де вчиненого правопорушення (збір документів, інформації, отримання пояснення тощо).
       Висновок про те, що виявлено саме правопорушення (як сукупність усіх передбачених законом ознак – об`єкт, суб`єкт, об`єктивна, суб`єктивна сторона) така особа робить виключно шляхом оформлення та підписання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення. При цьому робить це невідкладно – не пізніше 24 годин з моменту фактичного встановлення усіх необхідних ознак та участі особи у його отриманні.
       У пункті першому частини першої статті 255 КУпАП Національну поліцію визначено як орган уповноважений складати протокол про адміністративне правопорушення за статтею 172-6 КУпАП.
       Оскільки правопорушення було виявлено Управлінням стратегічних розслідувань у Вінницькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України 17 жовтня 2024 року, після вжиття всіх заходів для збирання доказів і тільки після отримання посадовою особою, уповноваженої складати протокол про адміністративне правопорушення, достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, такий протокол стосовно  ОСОБА_1 за частиною першою статті 172-6 КУпАП був складений.
       Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, моментом вчинення  ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КУпАП, є дата подання ним декларації – 19 травня 2024 року, а моментом виявлення цього правопорушення є дата складання протоколу про адміністративне правопорушення – 17 жовтня 2025 року, а відтак станом на 27 березня 2025 року строки притягнення до адміністративної відповідності, визначенні статтею 38 КУпАП, не сплинули. 
       Стягнення на ОСОБА_1 накладене в межах строків, встановлених статтею 38 КУпАП, і відповідає вимогам статті 33 КУпАП.
       Доводи апеляційної скарги про те, що моментом виявлення правопорушення є 24 квітня 2024 року, оскільки в цей день НАЗК стало відомо про факт неподання ОСОБА_1 декларації за 2021 рік (після звільнення), є безпідставними, тому що відповідно до пункту першого частини першої статті 255 КУпАП НАЗК не уповноважений складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 172-6 КУпАП, за винятком правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду. 
       Суд першої інстанції відповідно до статей 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Викладені у постанові судді висновки відповідають фактичним обставинам справи. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Керуючись статтею 294 КУпАП апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 – адвоката Підліснюка В. Ю. залишити без задоволення, а постанову судді Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя:                                                                 О. С. Панасюк