УХВАЛА
 
21 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/4848/23
провадження № 61-3553ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя, боржник - ОСОБА_2 , стягувачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О. звернулась до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя, боржник - ОСОБА_2 , стягувачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 березня 2023 року справу направлено для розгляду за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва.
 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року заяву приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О. задоволено. Визначено частку майна боржника ОСОБА_2 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_5 , а саме: 
 
1) земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 1951903332227, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222755400:00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 частини; 
 
2) житловий будинок загальною площею 37,8 кв. м, житловою площею15,7 кв. м, номер об`єкта нерухомого майна 1951894632227, за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частини; 
 
3) транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999 см3, номер кузова  НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 та державний номерний знак НОМЕР_3 у розмірі 1/2 частини; 
 
4) транспортний засіб марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993 см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 та державний номерний знак НОМЕР_6 у розмірі 1/2 частини; 
 
5) транспортний засіб марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998 см3, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року серії НОМЕР_8 та державний номерний знак НОМЕР_9 , у розмірі 1/2 частини; та у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65,4 кв. м, житлова площа 41,5 кв. м, у розмірі 1/4 частини.
 
Не погоджуючись з ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року ОСОБА_1 , особа яка не брала участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року скасовано. Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Н. О. про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя залишено без розгляду.
 
28 червня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року касаційну  скаргу ОСОБА_3 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року у цій справі закрито.
 
Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося.
 
17 березня 2025 року ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у зазначеній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з урахуванням такого.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Право на оскарження судових рішень особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, передбачено також статтями 17, 18 ЦПК України.
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити                                 в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
 
Чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися судом виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.
 
Аналогічного по суті висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, а також Верховний Суд у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14 та ухвалах від 20 січня 2021 року у справі № 202/2908/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 2-5986/11 та від 01 червня 2022 року у справі № 931/651/20.
 
Законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
 
Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 09 липня 2019 року у справі № 01/1494 (14-01/1494), від 02 грудня 2020 року у справі № 712/13890/15, від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц, від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20.
 
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і встановлення апеляційним судом, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012).
 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції, є першочерговим завданням для апеляційного суду, але тільки в разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції (постанови Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 209/1817/19, від 04 квітня 2024 року у справі № 2-46/2010, від 05 червня 2024 року у справі № 607/12207/16-ц).
 
У постанові від 17 лютого 2020 року в справі № 668/17285/13-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, зазначав про порушення його права власності на автомобіль марки HYUNDAI SONATA.
 
На підтвердження свого права власності на спірний автомобіль, ОСОБА_1 додав до апеляційної скарги свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, згідно з яким право власності на указаний вище автомобіль він набув 07 липня 2023 року.
 
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (пункти 47, 48 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 32/77т (провадження № 12-17гс21)).
 
Подібного висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла також у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.28) та в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19)).
 
Суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та поновлюючи йому строк на апеляційне оскарження, урахував, що апеляційна скарга подається особою, яка не брав участі у справі, однак при розгляді справи по суті не перевірив та не зазначив в оскарженому судовому рішенні які питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було вирішено при постановленні судом першої інстанції ухвали від 03 липня 2023 року.
 
Колегія суддів зауважує, що відчуження дружиною боржника спірного майна, щодо якого ухвалене судове рішення про визначення частки боржника у ньому, після постановлення такого рішення не відповідає критеріям добросовісності.
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Для приватного права притаманна така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
 
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).
 
Суди не повинні дозволяти, щоб їх використовували як інструменти нерівності й несправедливості.
 
Враховуючи викладене, закриваючи апеляційне провадження апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ухвала суду щодо виділення частки боржника ОСОБА_2 у нерухомому та рухомому майні, за виключенням автомобіля марки HYUNDAI SONATA, ніяким чином не стосується прав та інтересів ОСОБА_1 . Останній заявив щодо порушення його прав лише на вказаний автомобіль. Водночас і цей автомобіль йому не належав на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення у цій справі.
 
Отже, ОСОБА_1 не надав апеляційному суду належних, допустимих доказів того, що саме ухвалою суду першої інстанції у цій справі, у будь-який спосіб порушено його права.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя, боржник - ОСОБА_2 , стягувачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький   	
 	І. В. Литвиненко  	
 	Є. В. Петров