КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4999/2025                                                              Доповідач - Ратнікова В.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
     м. Київ                                                                                              Справа № 753/9075/24
       15 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Левенця Б.Б.
                                    - Ящук Т.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1   адвоката Юхти Михайла Степановича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, -
в с т а н о в и в :
У травні 2024 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.
В обґрунтування позову зазначала, що 20 квітня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . 
Від вказаного шлюбу подружжя має малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначала, що  спільне життя  з відповідачем не склалося, а з січня 2022 року сторони проживають окремо. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року у справі № 753/5870/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
Вказувала на те, що після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір?ю, батько сплачує кошти на утримання дитини, але в недостатньому розмірі та нерегулярно, саме тому  вирішила звернутися до суду з даним позовом.
Зазначала, що ОСОБА_1 інших дітей на утриманні не має, є працездатним, здоровим. 
Вказувала на те, що у зв?язку з воєнними діями на території України, вона разом із сином тимчасово проживає в Латвійській Республіці. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
На підтвердження того факту, що дитина проживає саме з матір?ю, надає суду: копії довідок від 17.04.2024 року, виданих Посольством України в Латвійській Республіці про перебування на консульському обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 17.04.2024 року та копії закордонних паспортів її та сина з відмітками про взяття на тимчасовий консульський облік в Посольстві України в Латвійській Республіці.
З урахуванням викладеного, просила суду стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред?явлення позовної заяви, до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.05.2024 та до досягнення дитиною повноліття.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.
 Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 03 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Юхта Михайло Степанович подав апеляційну скаргу в якій просив суд рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір аліментів до 1/8 частини усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового   для дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що відповідач отримує заробітну плату у середньому 5000 євро на місяць, дані обставини не оспорювалися позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач надає допомогу у розмірі 800 євро і ці обставини не заперечувалися позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, тобто, у розмірі 1/7 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також відповідач бере на відпочинок сина і оплачує такий відпочинок самостійно, що підтверджується доданими до апеляційної скарги документами. 
Вказує на те, що відповідач орендує житло, сплачуючи як орендну плату, так і комунальні послуги, а також оплачує навчання сина.  
Однак, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення не врахував вказаного вище внаслідок неповного з?ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильного застосування норм матеріального права, зокрема, ст. 182 Сімейного кодексу України. 
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач на утриманні має матір та батька пенсійного віку, що підтверджується доданими до апеляційної скарги доказами.Тобто, батьки відповідача є непрацездатними та відповідач утримує своїх батьків шляхом надання їм матеріальної допомоги.
12 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Ваніної Юлії Анатоліївни, в якому  представник зазначає, що апеляційна скарга  є необґрунтованою, безпідставною, адже всі викладені в ній аргументи та доводи апелянта були дослідженні судом першої інстанції та враховані при ухваленні рішення від 05.11.2024 року Дарницьким районним судом міста Києва. 
Зазначає, що жодного нового доказу до апеляційної скарги відповідачем  не долучено, всі надані апеляційному суду документи знаходяться в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції. Змінилося лише те, що при розгляді  справи в суді першої інстанції відповідач взагалі не визнавав позов і просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, а в апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить зменшити розмір аліментів з 1/5 до 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з чим ОСОБА_7 категорично не погоджується.   
Зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі вважає, що підставами для зменшення розміру аліментів є те, що він сина бере на відпочинок і сплачує такі витрати особисто, орендує житло, сплачує комунальні послуги, має непрацездатних батьків, при цьому ОСОБА_7 також орендує житло, сплачує комунальні послуги, має на утриманні непрацездатних батьків, влаштовує сину відпочинок, за який витрати несе особисто.
 Звертає увагу суду на те, що відповідач сплачує аліменти у розмірі, який він вважає за потрібний та коли забажає, останнім часом аліменти ОСОБА_1 сплачує у розмірі 500 євро, але, відповідно до розрахунку витрат на дитину, який знаходиться в матеріалах справи, середній щомісячний розмір витрат на дитину становить 2208 євро, які батьки повинні нести порівну. 
При цьому, в даний розрахунок не враховані додаткові витрати такі, як витрати на відпочинок, лікування дитини, розважальні заклади, оренда житла, хоча, ОСОБА_7 вважає, що оренда житла теж стосується витрат на дитину, адже у ОСОБА_3 є своя окрема кімната, яку мати облаштувала усім необхідним для занять та розвитку сина, квартира знаходиться неподалік школи, яку він відвідує. Вона обирала квартиру з урахування сина та  для його комфорту. 
Зазначає, що з огляду на  те, що батько дитини надає матеріальну допомогу в недостатньому розмірі та нерегулярно, хоча має стабільний достатній дохід, здоровий, інших дітей на утриманні у нього немає, ОСОБА_7 звернулась до суду для захисту прав своєї дитини, адже, відповідно ч. 1, 2 ст. 179 ЦПК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. 
На підтвердження того, що у позивача на утриманні перебувають непрацездатні батьки надає суду пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 , видане на ім?я її матері, ОСОБА_8 та посвідчення  № НОМЕР_2 , видане на ім?я її батька, ОСОБА_9 , який є особою з інвалідністю II групи. 
Також, позивач  відпочивала з сином у січні 2025 року в місті Tart та надає суду квитки, докази бронювання та сплати готелю. ІНФОРМАЦІЯ_4 сину сторін ОСОБА_3 виповнилося 10 років. Мати організувала та оплатила самотужки святкування дня народження дитини: замовила у кондитера святковий торт, який коштував 100 євро, замовила святкування дитячого свята в ресторані з розважальними іграми для дітей, яке обійшлося у 306,32 євро ( квитанція приєднана до відзиву).
Відповідно до п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Згідно  вимог частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву  на апеляційну скаргу,  вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
 Судом встановлено, що Дарницьким районним судом міста Києва від 07 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу  задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 20 квітня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 316 ( а.с.12-16).
Від шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ( а.с. 7).
Встановлено, що син- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір' ю ОСОБА_10 перебуває на тимчасовому консульського обліку в Посольстві України в Латвійській Республіці з 17 квітня 2024 року.( а.с.8-11).
На підтвердження витрат, понесених позивачем на утримання сина,  у матеріалах справи наявні квитанції на оплату товарів, послуг та перерахування на картку дитини                    ( а.с. 213-241 том 1,а.с. 26-42 том2 ).
На підтвердження витрат відповідача, понесених  на утримання сина,   наявні квитанції ( а.с. 50-197 том.1, 49-55 том2).
 Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, суд першої інстанції посилався на те, що оцінюючи належність та допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, аліменти  на утримання  малолітнього сина сторін підлягають стягненню  в розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку (доходу)  відповідача  ОСОБА_1 щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки відповідач має достатній рівень заробітної плати для забезпечення витрат на рівні з позивачем, разом з тим має на утриманні матір пенсійного віку, а також надає дрібні кошти дитині шляхом переказу на її карту, приймає участь у витратах по дозвіллю дитини і вже надавав допомогу, що дорівнює відповідній частці, зазначеній вище. Крім того, з пояснень представника позивача вбачається, що  позивач мала намір домовитися з відповідачем про добровільну сплату аліментів у сумі                           1000 євро, проте відповідач відмовився, а отже зазначене свідчить про те, що позивач вважає такий розмір аліментів достатнім для забезпечення рівності батьків в утриманні дитини.
Суд вважає, що з урахуванням наведеного, підставою  для стягнення аліментів за судовим рішенням є також на обставина, що  суми платежів  відповідача на користь  дитини не є сталими, а отже рішення суду буде забезпечувати передбачуваність у надходженнях відповідних сум, забезпечить планування витрат на дитину і буде відігравати позитивну роль у забезпеченні її прав на утримання.
Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141  СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення  своїй дитині належних умов для життя та гармонійного  розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору, суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
Отже,  спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду  першої інстанції  про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина  у розмірі 1/5 частини  його заробітку ( доходу) щомісячно, так як вказані висновки грунтуються на вимогах закону і  відповідають  найкращим інтересам дитини та є необхідними для утримання спільної дитини сторін ОСОБА_5 .
   Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, а саме із розміром стягнутих аліментів на утримання спільної дитини та звертаючись до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою апелянт ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення не врахував, що  матеріалами справи підтверджується факт надання ним  коштів на утримання сина у розмірі 800 євро щомісячно і ці обставини не заперечувалися позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, тобто, у розмірі 1/7 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, бере на відпочинок сина і оплачує такий відпочинок самостійно, що підтверджується доданими до апеляційної скарги документами.  
Такі доводи апеляційної скарги  колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення  своїй дитині належних умов для життя та гармонійного  розвитку. Отже, пересилаючи кошти, оплачуючи послуги та здійснюючи перерахунок коштів на утримання спільної із позивачкою дитини, відповідач виконував свій обов'язок по утриманню дитини, як батько.
В матеріалах справи наявні як квитанції на підтвердження понесення витрат на дитину зі сторони позивачки, так і із сторони відповідача.
Позивач,  звертаючись до суду із вказаним позовом,   не заперечувала факту сплати відповідачем коштів на утримання їх сина  в добровільному порядку, проте зазначала, що ці кошти були в недостатньому розмірі та  сплачувались нерегулярно, що у свою чергу і стало підставою для її звернення до суду із вказаним позовом.
Судом першої інстанції  при ухваленні оскаржуваного рішення були досліджені всі наявні у справі докази та надано їм вірну правову оцінку з огляду на  норми  матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги  про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного  рішення не врахував, що відповідач має на утриманні матір та батька пенсійного віку, що підтверджується наданими доказами, тобто, батьки відповідача є непрацездатними та відповідач утримує своїх батьків шляхом надання їм матеріальної допомоги, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
   Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. 
    Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
   Як вбачається із ч.3 ст12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 З матеріалів справи  вбачається, що  представником відповідача на підтвердження наявності у відповідача матері пенсійного віку до суду першої інстанції було надано  копію пенсійного посвідчення ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та  складений іноземною мовою документ на підтвердження  наявності  у відповідача батька пенсійного віку, без його перекладу на українську мову в установленому  законом порядку.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішення  дослідив вказані докази та надав їм вірну правову оцінку, зазначивши, що документ, викладений іноземною мовою без  здійсненого  перекладу не є належним доказом. Наявність у відповідача матері пенсійного віку була враховано судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів  на утримання сина.
Крім того, колегія суддів зазначає, що сам  факт наявності   непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Відповідачем  не надано суду  доказів  на підтвердження розміру  пенсійного забезпечення його батьків, наявності  ( відсутності) у них інших дітей, які також несуть обов?язок по їх утриманню. 
Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що розмір аліментного зобов`язання відповідача відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення буде спрямоване на неналежне забезпечення дитини, народженої від шлюбу із позивачем, та суперечитиме її інтересам.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Юхти Михайла Степановича залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                             Судді: