ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2025 року 
м. Київ
справа № 638/4896/22
провадження № 51-3823км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
засудженого                                                          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисників - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та касаційну скаргу з доповненням захисника ОСОБА_6 , на вирок Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62022170020000413, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Дзержинський районний суд м. Харкова вироком від 15 травня 2023 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 цього Кодексу звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 , порушуючи вимоги статей 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та незаконно ухилитися від неї в умовах воєнного стану, 24 лютого 2022 року за відсутності поважних причин не з`явився вчасно до місця дислокації відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, до 16 травня 2022 року, тобто до того часу, коли добровільно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Харківський апеляційний суд 18 липня 2024 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і постановив свій вирок, за яким призначив останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
У решті судове рішення залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і заперечення інших учасників провадження 
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Як зазначає захисник, апеляційний суд під час перегляду вироку місцевого суду не врахував того факту, що ОСОБА_7 не повернувся на службу через перебування на тимчасово окупованій Російською Федерацією території. 
Також наголошує на тому, що ОСОБА_7 погодився на розгляд справи щодо нього в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), з метою якнайшвидшого повернення до військової служби.
На переконання ОСОБА_6 , про добросовісну і належну процесуальну поведінку засудженого свідчить той факт, що він, не будучи затриманим, добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 і надав пояснення.
Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_7 характеризується задовільно за місцем проходження служби та позитивно за місцем проживання,не перебуває на обліку в нарколога і психіатра, одружений, має на утриманні дочку, 2023 року народження, а також внесення ним 100 000 грн застави на підтримку ЗСУ.
На думку захисника, наведені вище обставини в сукупності дають підстави для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
У поданому доповненні ОСОБА_6 наголошує, що у цій справі є правові підстави для застосування положень ст. 75 КК до призначеного покарання ОСОБА_7 . 
Захисник зазначає, що на час вчинення інкримінованого засудженому кримінального правопорушення редакція цієї норми закону не містила прямої заборони на звільнення засудженої особи від відбування покарання з випробуванням за злочин, передбачений ст. 407 КК. У цьому контексті він звертає увагу на рішення Верховного Суду у справі № 126/1813/13, провадження № 51-2287км24.
Повторно захисник акцентує на тому, що ОСОБА_7 прагнув якнайшвидшого завершення розгляду справи щодо нього, тому погодився на розгляд кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Крім того, ОСОБА_6 посилається на службову характеристику начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » прикордонного загону, згідно з якою надано згоду на продовження проходження служби ОСОБА_7 .
Також повідомив про скерування до прикордонного загону заяви в інтересах ОСОБА_7 щодо можливості його подальшого проходження військової служби.
Захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить змінити вирок апеляційного суду і вважати підзахисного засудженим за ч. 5 ст. 407 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
За твердженням ОСОБА_8 , порушуючи вимоги статей 374, 420 КПК, апеляційний суд здійснив формальний перегляд вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_7 , не надав оцінки даним, що характеризують особу останнього, та не дослідив причин, мотивів і обставин його нез`явлення до загону.
Вважає, що суд апеляційної інстанції зосередив свою увагу лише на питаннях стосовно вчинення ОСОБА_7 злочину під час воєнного стану, проходження ним військової служби за контрактом, невиконання ним вимог статутів, а також підриву боєготовності та авторитету ЗСУ.
Як зазначає ОСОБА_8 , показання, які ОСОБА_7 надавав у місцевому суді щодо мотиву і способу вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, не описані у вироку суду від 15 травня 2023 року.
Також захисник указує на некоректність суджень апеляційного суду стосовно підриву авторитету ЗСУ, адже ОСОБА_7 проходив контрактну службу у складі Державної прикордонної служби, яка не входить до складу ЗСУ і не вимагала від нього навичок ведення бойових дій. 
Вважає нерелевантним посилання апеляційного суду на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 344/5651/22 та звертає увагу на рішення цього суду від 24 серпня 2023 року у справі № 755/10693/21 та від 19 вересня 2023 року у справі № 688/2893/22.
Крім того, наголошує на рішенні Касаційного кримінального суду від 19 липня 2023 року у справі № 442/2407/22, де добровільний внесок на підтримку ЗСУ визнано пом`якшуючою покарання обставиною. 
На переконання ОСОБА_8 , суди надали різну оцінку обставинам, що пом`якшують ОСОБА_7 покарання. 
За твердженням захисника, у цій справі наявні підстави для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Захисник ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі, просить змінити вирок апеляційного суду, застосувати ст. 75 КК та звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Стверджує, що апеляційний суд не оцінив можливості виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.
На думку захисника, суд не врахував відсутності наказу командира із вказівкою щодо місця прибуття та неможливості ОСОБА_7 безпечно дістатися з місця проживання до м. Харкова.
ОСОБА_10 вважає, що про реальну можливість виправлення засудженого без відбування покарання свідчать, зокрема такі обставини цієї справи: визнання засудженим винуватості на кожному етапі розгляду справи щодо нього, його щире каяття, самостійна явка до військової служби правопорядку ще до початку кримінального провадження, готовність продовжувати службу, перебування його батька на службі, внесення матір`ю застави в розмірі 100 000 грн на підтримку ЗСУ, а також наявність інвалідності у дружини.
Також наголошує на пом`якшуючих покарання обставинах, а саме на з`явленні ОСОБА_7 зі зізнанням, щирому каятті, активному сприянні розкриттю злочину, визнанні винуватості, складних сімейних обставинах, об`єктивній відсутності безпечної можливості вибратися з місця перебування, відсутності інформації щодо місця виконання свого військового обов`язку.
На переконання захисника, обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, є намір засудженого надалі виконувати військовий обов`язок.
Як і захисник ОСОБА_8 ,  ОСОБА_10 вважає нерелевантним посилання апеляційного суду на рішення Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 344/5651/22.
Засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі, просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.
ОСОБА_7 наголошує, що суд у вироку не виклав його показань стосовно того, як він потрапив до с. Коробочкине Чугуївського району Харківської області, та обставин його перебування там.
На думку засудженого, апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду, в частині його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, не врахував того, що він визнав свою винуватість, щиро розкаявся, позитивно характеризується, має на утриманні дочку, 2023 року народження, та перерахував заставу в розмірі 100 000 грн на підтримку ЗСУ.
Позбавлення його волі, як зазначає ОСОБА_7 , призведе до того, що він не зможе служити і приносити користь державі та забезпечувати свою сім`ю і родину. 
У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, наголошує на тому, що рішення апеляційного суду є законним й обґрунтованим, просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалене щодо ОСОБА_7 судове рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 , надавши відповідні пояснення, підтримали подані касаційні скарги.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційних скарг захисників і засудженого. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах сторони захисту, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 5 ст. 407 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисники і засуджений не оскаржують.
Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.
Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону, що діяла на час вчинення діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, серед інших, позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання щодо призначення покарання, визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, під час призначення  ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів, дані про його особу, котрий характеризується задовільно за місцем проходження служби та позитивно за місцем постійного проживання, на диспансерних обліках у нарколога і психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні дочку. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує його покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують. 
Зважаючи на наведене, а також на обставини вчинення кримінального правопорушення, ставлення засудженого до скоєного, його молодий вік та стан здоров`я, місцевий суд дійшов висновку, що є можливим виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства і допустимим застосування до нього положень статей 75, 76 КК, та звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.
Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просив скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання й ухвалити новий, яким призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років. Також сторона обвинувачення просила виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на обставину, що пом`якшує засудженому покарання, - щире каяття.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду в частині призначеного покарання й постановив свій. 
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, достатньою мірою не врахував ступеня тяжкості, мотиву, мети і способу вчинення кримінального правопорушення, відомостей щодо особи засудженого, його процесуальної поведінки, а також інших обставин, які відображають особливості конкретного кримінального правопорушення в межах цієї кримінально-правової кваліфікації. Зокрема, апеляційний суд акцентував на тому, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем контрактної служби, добровільно прийняв рішення проходити службу, погодився беззаперечно дотримуватися Конституції і законів України, військової присяги, вимог статутів ЗСУ, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, дорожити честю та гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків. Однак під час воєнного стану він ухилився від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин не з`явився вчасно до місця дислокації відділу прикордонної служби та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням військових обов`язків. Також суд зазначив, що цими діями засуджений подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що підриває не тільки боєготовність військових формувань, але й авторитет ЗСУ загалом. Водночас зазначив, що до військової частини ОСОБА_7 прибув лише через два місяці після початку повномасштабного вторгнення російських військ на територію України.
Зважаючи на наведене вище, а також на те, що було перераховано заставу в сумі 100 000 грн на підтримку ЗСУ, апеляційний суд дійшов висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке необхідно відбувати реально.
Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК.
Такі висновки апеляційного суду, з урахуванням обставин кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
З огляду на те, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , якого суди попередніх інстанцій визнали винуватим за ч. 5 ст. 407 КК, а саме в нез`явленні військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, місцевий суд розглянув відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК, зміст цієї норми було роз`яснено в судовому засіданні учасникам судового розгляду, зокрема засудженому, який не заперечував щодо такого розгляду провадження й повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, погодившись із фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті, та правовою кваліфікацією його діяння, доводи касаційних скарг захисників у частині незгоди з установленими фактичними обставинами цього кримінального провадження (перебування ОСОБА_7 на окупованій території, відсутність наказу командира із вказівкою щодо місця прибуття і неможливість засудженого безпечно дістатися з місця проживання до м. Харкова), є неспроможними.
Також з підстав, зазначених вище, Суд не розглядає доводів захисника ОСОБА_8 і засудженого про невідображення судом показань ОСОБА_7 стосовно мети й мотиву вчинення останнім кримінального правопорушення.
Ті обставини, на яких акцентує ОСОБА_6 , а саме той факт, що засуджений погодився на розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, з метою якнайшвидшого повернення до військової служби, і те, що ОСОБА_7 , не будучи затриманим, самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 та надав пояснення, можуть бути враховані судом, однак у цій справі вони самі собою не є визначальними і не впливають на призначене ОСОБА_7 покарання, оскільки він, будучи військовослужбовцем, не проявив належної сумлінності у виконанні своїх військових обов`язків.
Водночас колегія суддів звертає увагу захисника ОСОБА_8 на те, що апеляційний суд, зазначаючи в рішенні, що ОСОБА_7 своїми діями підірвав авторитет ЗСУ, мав на увазі ширше поняття, яке стосується всіх осіб, залучених до військової служби. Необхідно враховувати, що Державна прикордонна служба також виконує обов`язки з охорони державного кордону України.
Безпідставними є доводи захисника ОСОБА_10 про те, що суд апеляційної інстанції не оцінив можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, оскільки питання щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність було предметом перевірки апеляційного суду, який небезпідставно вважав застосування положень ст. 75 КК невмотивованим. Апеляційний суд констатував, що суд першої інстанції залишив поза увагою ступінь тяжкості кримінального правопорушення, процесуальну поведінку засудженого, а також інші обставини, які відображають особливості інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Нерелевантними є посилання ОСОБА_8 на постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 24 серпня 2023 року (справа № 755/10693/21, провадження № 51-650км23), від 19 вересня 2023 року (справа № 688/2893/22, провадження № 51-3638км23) та від 19 липня 2023 року (справа № 442/2407/22, провадження 51-2963км23), оскільки як фактичні обставини справи, так і обставини, які враховуються під час призначення покарання, зокрема під час застосування звільнення від призначеного покарання з випробуванням, у цих справах відмінні від тих, що встановлені в оскаржуваному захисником судовому рішенні.
Також необґрунтованим є посилання захисника ОСОБА_6 на постанову Суду від 21 серпня 2024 року у справі № 126/1813/23, провадження № 51-2287км24, оскільки обставини, викладені у цій справі, є нерелевантними та відрізняються від встановлених у цьому кримінальному провадженні. Зокрема, колегія суддів у вказаній справі, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, а саме проходження засудженим військової служби у військовій частині на час касаційного розгляду, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій щодо призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, тоді як у цій справі у засудженого наявне лише бажання на проходження військової служби, яке не може розцінюватися як достатня підстава для застосування вказаної норми закону.
Водночас захисники, вказуючи на нерелевантність висновку Верховного Суду у рішенні від 07 лютого 2023 року (справа № 344/5651/22, провадження № 51-3759км22), на який апеляційний суд послався у своєму рішенні, не навели пояснень, у чому саме полягає його нерелевантність з обставинами, установленими у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 .
З огляду на положення розд. XII Особливої частини КК в касаційних скаргах не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК. Натомість касатори посилаються на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені цим судом під час апеляційного перегляду й оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку. Належного підґрунтя для мотивованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання в аспекті застосування положень статей 50, 65, 75 КК доводи касаційних скарг та матеріали кримінального провадження не містять.
Отже, покарання, призначене ОСОБА_7 за результатами апеляційного розгляду, є справедливим, співмірним характеру вчиненого діяння, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких виходив суд, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого і захисників необхідно залишити без задоволення, а вирок Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року - без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисників - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та касаційну скаргу з доповненням захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3