ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 466/8222/23
 
провадження № 61-15648 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова                                        від 11 червня 2024 року у складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права на житло.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що протягом тривалого часу вона постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , як член сім`ї основного квартиронаймача, іншого житла не має.
Вказану квартиру, яка складалася з двох кімнат та кухні, житловою                                          площею 30, 3 кв. м, було надано для постійного проживання її родині в кількості п`яти осіб: ОСОБА_6 (баба), ОСОБА_7 (батько), ОСОБА_8 (мати), ОСОБА_9 (сестра) та неї, ОСОБА_10 , на підставі ордеру від 24 червня 1976 року № 475, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі рішення від 27 квітня 1976 року № 178. У вказаному житловому приміщенні вони проживали постійно з дня видачі ордеру. 
Під час розгляду справи № 466/10084/19 вона дізналась, що 23 січня 1992 року Шевченківським районним судом м. Львова було ухвалено рішення у цивільній справі № 2/77/1992, яким задоволено позов ОСОБА_11 до виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та витребування його з чужого незаконного володіння.
У 2022 році вона зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 , спадкоємця ОСОБА_11 , про визнання права на житло у спірній квартирі (справа № 466/349/22), однак рішенням Шевченківського районного суду м. Львова                                  від 22 червня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено з підстав юридичної відсутності квартири АДРЕСА_1 , а також через незалучення співвідповідачами усіх співвласників цього будинку - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
Вважає, що незважаючи на юридичну відсутність квартири АДРЕСА_1 , вона має право на житло в цьому будинку, як у цілому об`єкті нерухомості, оскільки квартира, яка існувала на момент її вселення з родиною, фактично залишилася у конфігурації будинку. 
Також зазначала, що у зв`язку з укладенням шлюбу, вона змушена була виїхати                           у м. Рівне за місцем проходження служби чоловіка, однак в подальшому повернулась до м. Львова і вже близько двадцяти років постійно проживає в спірній квартирі. 
Просила врахувати, що основний квартиронаймач ОСОБА_6 , яка померла у 1988 році, а також її батько, який помер у 2003 році, та мати, яка померла                                        у січні 2022 року, погоджувалися на її проживання у спірній квартирі та бажали її зареєструвати, але власник будинку ОСОБА_2 заперечував проти її реєстрації, однак до смерті її матері у 2022 році не заперечував проти її проживання у квартирі без реєстрації.
Наголошувала, що вселилась у спірну квартиру на підставі ордеру, як член сім`ї основного квартиронаймача, постійно у ній проживала, сплачувала комунальні послуги, а тому має право на користування спірним жилим приміщенням. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на житло у будинку АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка вселилась у квартиру АДРЕСА_1 , як член сім`ї основного квартиронаймача - баби ОСОБА_6 на підставі ордеру від 24 червня 1976 року № 475. Однак, на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23 січня 1992 року право власності на вказаний будинок в цілому було визнано за ОСОБА_11 , після смерті якої спірний будинок у 1998 році успадкував її син - ОСОБА_2 . На цей час спірний будинок належить відповідачам у рівних частках.
Суди зауважили, що з 1992 року спірний житловий будинок не містить квартир та перебуває у приватній власності. Вказані обставини встановлені у справі № 466/349/22.
Договір найму житла між новим власником будинку та батьками позивачки не укладався, останні проживали у спірному житловому будинку до дня своєї смерті без укладення такого договору. 
Суди вважали помилковим посилання позивачки на положення статей 64, 65 ЖК України, оскільки такі регулюють правила користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, однак спірний будинок                                       АДРЕСА_2 не належить до державного чи громадського житлового фонду, а перебуває у приватній власності відповідачів.
Встановивши, що позивачка не є членом сім`ї власників будинку, договору найму жилого приміщення з ними не укладала, у спірному житловому приміщенні не зареєстрована, суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що вона не має визначених законом підстав для користування жилим приміщенням в цьому будинку, а отже й відсутні підстави для висновку про порушення її прав відповідачами, які заперечують право позивачки на проживання у належному їм на праві власності житловому будинку.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона сплачувала комунальні послуги, а тому має право на житло в спірному будинку, апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вказаних обставин та зауважив, що добровільна сплата позивачкою комунальних послуг за фактичне користування такими не може бути правовою підставою для її проживання у будинку без оформлення із власником будинку договору найму жилого приміщення у встановленому законом порядку.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
18 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду                    м. Львова від 11 червня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 682/933/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 13 червня 2019 року у справі № 404/5256/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 563/625/18, від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17, від 12 травня 2021 року у справі № 554/17676/14-ц, від 09 червня 2022 року у справі № 308/4884/14, від 12 жовтня 2022 року у справі № 607/18049/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 932/3942/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 337/5294/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 466/8222/23, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У грудні 2024 року матеріали цивільної справи № 466/8222/23 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вона вселилась у будинок АДРЕСА_2 на законних підставах, як член сім`ї наймача, а отже набула рівного з ним права користування жилим приміщенням; на момент її вселення спірний будинок перебував у комунальній власності, а тому суди до спірних правовідносин мали застосовувати законодавство, що діяло на час їх виникнення, зокрема положення статей 64, 65 ЖК України, які регулюють права та обов`язки наймача та членів його сім`ї на користування жилим приміщенням.
Також суди не врахували, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При цьому заявниця посилалась на відповідні висновки Верховного Суду. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали відзив на касаційну скаргу, у якій посилаються на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
Вказували, що спірний житловий будинок збудували батьки ОСОБА_2                                 у 1938 році, які під час німецької окупації були позбавлені цього будинку,                                                               а у 1945 році будинок був зайнятий співробітниками НКВС. Лише у 1992 році на підставі рішення суду спірний будинок був повернутий матері ОСОБА_2 - ОСОБА_11 . 
Отже у позивачки не виникло та не могло виникнути право на спірний будинок, який є приватною власністю відповідачів. Відповідно, право позивачки на мирне володіння майном у цій справі не порушено. 
Просять касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 27 квітня 1976 року № 178 на сім`ю у складі п`яти осіб:                                    ОСОБА_6 (основний квартиронаймач), її сина - ОСОБА_7 , невістки - ОСОБА_8 , онуків - ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , видано ордер від 24 червня 1976 року № 475 на вселення у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).
 
Батьками позиваки ОСОБА_13 є: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20 жовтня 1962 року (а. с. 8, 9).
 
Баба позивачки - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько позивачки - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а мати позивачки - ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Рішенням Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23 січня 1992 року право власності на будинок АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_11 .
 
ОСОБА_11 пропонувала батькам та сестрі позивачки - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укласти з нею, як із власником будинку, договір найму житла, однак такий договір укладено не було (а. с. 73).
 
Після смерті ОСОБА_11 вказаний будинок успадкував її син - ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 29 травня 1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 16 червня 1998 року (а. с. 72).
 
На підставі договору дарування від 10 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О. С. та зареєстрованого у реєстрі за № 278, ОСОБА_2 подарував 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 в рівних частках                                        (по 1/4 частині): своїй дружині - ОСОБА_3 , сину - ОСОБА_4                                          та доньці - ОСОБА_5 (а. с. 10-11).
 
Відповідно до технічного паспорта, житловий будинок АДРЕСА_2 в цілому складається з восьми житлових кімнат, їдальні, вітальні, площею 205 кв. м, та чотирьох кухонь. Загальна площа будинку - 476, 5 кв. м.
 
Наведені вище обставини встановлені також рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року у справі № 466/349/22.
 
Згідно з витягом з реєстру Любомльської територіальної громади від 04 січня 2023 року ОСОБА_1 з 22 листопада 2000 року по 02 вересня 2021 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 151). 
 
Докази про реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , як станом на час визнання за ОСОБА_11 права власності на спірний будинок на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23 січня 1992 року, так і після цієї дати, у матеріалах справи відсутні. 
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
0
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
У частині першій статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
 
Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
 
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. 
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
 
Відповідно до статті 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. 
 
Відповідно до статті 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем.  Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
Обставинами справи, встановленими судами попередніх інстанцій, на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності, підтверджено, що ОСОБА_1 вселилась у квартиру АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача ОСОБА_6 , на підставі ордеру від 24 червня 1976 року № 475.
 
ОСОБА_6 померла у квітні 1990 року.
 
В подальшому рішенням Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23 січня 1992 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в цілому було визнано за ОСОБА_11 . Після її смерті спірний житловий будинок у 1998 році успадкував її син - ОСОБА_2 . 
 
На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 10 лютого 2021 року ОСОБА_2 подарував 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 в рівних частках (по 1/4 частині): своїй дружині - ОСОБА_3 , сину - ОСОБА_4 та доньці - ОСОБА_5 . 
 
Отже, на цей час спірний будинок належить відповідачам на праві приватної власності у рівних частках.
 
За життя ОСОБА_11 у серпні 1992 року пропонувала батькам та сестрі позивачки - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 укласти з нею, як із власником будинку, договір найму житла, однак такий договір укладено не було, батьки позивачки проживали у спірному житловому будинку без укладення такого договору до своєї смерті. 
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_11 не пропонувала позивачці укладення договору найму жилого приміщення, оскільки на той час                                      (серпень 1992 року) у спірному будинку позивачка не проживала, адже після укладення шлюбу у 1984 році вибула із спірної квартири на постійне місце проживання спочатку у Рівненську область, а у листопаді 2000 року - у Волинську область, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, які позивачкою не спростовано. 
 
Доказів того, що позивачка мала зареєстроване місце проживання у будинку АДРЕСА_2 , матеріали справи не містять. 
 
Судами попередніх інстанцій також враховано, що у січні 2022 році ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на житло у квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язання укласти з нею безстроковий договір найму квартири, як з членом сім`ї померлого квартиронаймача (справа № 466/349/22), у задоволенні якого рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року було відмовлено, зокрема, з підстав юридичної відсутності квартири АДРЕСА_1 . Отже, під час розгляду вказаної справи було встановлено, що з 1992 року житловий будинок АДРЕСА_2 не має квартир та перебуває у приватній власності сім`ї ОСОБА_14 . 
 
Встановивши, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власників спірного житлового будинку, договору найму жилого приміщення з ними не укладала, у спірному житловому приміщенні не зареєстрована, суди попередніх інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для визнання за нею права на житло у будинку АДРЕСА_2 .
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона сплачувала комунальні послуги, а тому має право на житло у спірному будинку, колегією суддів відхиляються, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження цих обставин. Крім того добровільна сплата позивачкою комунальних послуг за фактичне користування ними, без оформлення із власниками будинку договору найму жилого приміщення у встановленому законом порядку, не може бути правовою підставою для визнання за нею права на житло у спірному будинку.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді справи положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - є безпідставним, оскільки положення статті 8 Конвенції регламентують необхідність застосування національними судами принципу пропорційності при оцінці втручання у здійсненні особою права на житло у справах про виселення. Водночас предметом спору у цій справі є визнання права позивачки на певне житло, а не виселення або позбавлення її права користування цим житлом. 
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, були предметом розгляду судів попередніх інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 682/933/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 13 червня 2019 року у справі № 404/5256/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 563/625/18, від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17, від 12 травня 2021 року у справі № 554/17676/14-ц, від 09 червня 2022 року у справі № 308/4884/14, від 12 жовтня 2022 року у справі № 607/18049/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 932/3942/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 337/5294/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21, є помилковими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у вказаних заявником справах суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Отже, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні суду апеляційної інстанції, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович