П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
09 квітня 2025 року                                                                                      м. Київ
                                                                
          Справа №758/7428/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/7508/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:               судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Цюрпіти Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Войтенко Т.В. 21 червня 2024 року у м. Києві, повний текст ухвали складений 21 червня 2024 року, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, 
 
В С Т А Н О В И В
 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено частково.
Накладено арешт на належні на праві власності ОСОБА_1 :
-квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 17679780000;
-квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 239393880000.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 по арешт 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 - відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами дійсно виник спір та може виникнути реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Судом враховано, що можливість відповідачки в будь-який момент розпорядитися майном, яке перебуває у її власності, зокрема, відчужити таке майно, є беззаперечною, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви позивача про забезпечення його позовних вимог шляхом накладення арешту на майно, щодо якого матеріали справи містять докази про його належність на праві власності саме відповідачці ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .
Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що він позбавлений можливості вирішувати питання про арешт майна - 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , адже актуальних відомостей про право власності на це майно до матеріалів заяви про забезпечення позову позивачем не надано, а надана копія Свідоцтва про право власності на житло датована 1997 роком, а тому суд не може допускати, що така частка у квартирі дійсно продовжує належати відповідачу.
 
Не погодились із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.
Представник вказує на те, що оскаржувана ухвала винесена судом із непередбачених законом підстав, хоч і за заявою позивача, але без встановлення та зазначення в ній судом про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Позивачем не надано суду жодного достовірного, належного та допустимого доказу виникнення існуючих на час подачі позову правовідносин спільної сумісної власності належних відповідачу на праві особистої власності спірних квартир.
Представник також зазначає, що надані позивачем копії його договору про виконання ремонтно-будівельних робіт та договору про виконання демонтажних та оздоблювальних робіт та кошториси, не є належними та допустимим доказами проведення вказаних робіт та понесених начебто позивачем витрат, а були складені позивачем перед подачею позову та фактично не виконувались. 
Таким чином, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не було перевірено наявність чи відсутність доказів виникнення між сторонами права спільної сумісної власності на спірні квартири, та вжив заходи забезпечення позову на належне на праві особистої власності відповідача нерухоме майно, та таким чином необгрунтовано обмежив права відповідача.
На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Шестакова Ю.В. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги відповідача, просила ухвалу суду залишити без змін, оскільки 
 
В судовому засіданні представник відповідача - Кузьменко М.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.
Представник відповідача - Шестакова Ю.В. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.
 
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя.
У позовних вимогах позивач просить, зокрема, визнати спільним майном сторін, як подружжя: квартиру АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_5 , та здійснити розподіл цього майна.
Підставою позовних вимог зазначає те, що квартири по АДРЕСА_1 придбані у період шлюбу та є спільним майном подружжя. При цьому, вказує на те, що вартість даного майна істотно збільшилась за рахунок грошових затрат позивача. Майно відповідачки утримується виключно за рахунок грошових коштів позивача. У вказаних квартирах здійснено ремонтно-будівельні роботи, які істотно збільшують їх вартість внаслідок особистих грошових затрат позивача, які на день подання позову щодо квартир номер АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 складають 4791666,71 грн. Заявник також зазначає, що утримував ці квартири починаючи з 08 травня 2018 року своїми особистими коштами на суму 270000 грн.
Щодо квартири АДРЕСА_3 вказує, що за власний кошт провів ремонтно-будівельні роботи на суму 1443352,73 грн. Відтак, вважає, що своїми грошовими коштами збільшив вартість майна відповідачки, має право на його поділ після розірвання шлюбу.
  
19 червня 2024 року від ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення даного позову, у якій заявник просив накласти арешт на майно ОСОБА_1 , а саме:
- на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 17679780000;
- на квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , яка згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 239393880000;
- на 1\4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 згідно Свідоцтва про право власності на житло від 26 червня 1997 року № НОМЕР_1 .
Заява обґрунтована тим, що предметом даного позову є поділ майна подружжя: квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , а також 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 .
Щодо ризиків невжиття заходів забезпечення позову вказує на те, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Вважає, що за час провадження у даній справі про поділ майна подружжя, відповідачк може відчужити спірні квартири іншим особам, оскільки є одноособовою власницею цих квартир, що поставить позивача у невигідне становище, у разі задоволення судом позову та визнання вказаних квартир спільним майном. Зазначає, що в разі, якщо відповідачка буде мати право розпоряджатися спірними квартирами на власний розсуд, позивач в подальшому може бути позбавлений права виконати рішення суду, оскільки спірні квартири можуть опинитися у власності третіх осіб - добросовісних набувачів.
Вказує на те, що намагався мирним шляхом вирішити питання з відповідачкою щодо розподілу майна подружжя, однак відповідачка категорично заперечила право позивача на спірне майно, незважаючи на те, що саме позивачем були придбані квартири по АДРЕСА_1 за рахунок зароблених ним грошових коштів.
Також посилається на те, що відповідач може зняти з реєстрації спільну доньку ОСОБА_6 після досягнення дочкою повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 та може вчиняти дії щодо її примусового виселення з квартири, про що (зі слів позивача) погрожувала їй 08 березня 2024 року.
Вказує на те, що під час перебування його у робочому відрядженні, відповідачка повідомляла про те, що все майно належить їй особисто і вона буде продавати квартири. Зазначає, що спірні квартири були придбані позивачем на підставі інвестиційних договорів у 2012 року та були подаровані відповідачці з умовою, що після досягнення дітьми повноліття одна квартира буде відступлення синові, а інша квартира - доньці.
Відтак, посилаючись на зазначені вище обставини, ОСОБА_2 звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій обґрунтовуючи можливі ризики невиконання майбутнього рішення суду, просив суд його заяву задовольнити.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено частково.
Накладено арешт на належні на праві власності ОСОБА_1 :
-квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 17679780000;
-квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 239393880000.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 по арешт 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 - відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами дійсно виник спір та може виникнути реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Судом враховано, що можливість відповідачки в будь-який момент розпорядитися майном, яке перебуває у її власності, зокрема, відчужити таке майно, є беззаперечною, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви позивача про забезпечення його позовних вимог шляхом накладення арешту на майно, щодо якого матеріали справи містять докази про його належність на праві власності саме відповідачці ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .
Однак, суд першої інстанції зазначив, що він позбавлений можливості вирішувати питання про арешт майна - 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , адже актуальних відомостей про право власності на це майно до матеріалів заяви про забезпечення позову позивачем не надано, а надана копія Свідоцтва про право власності на житло датована 1997 роком, а тому суд не може допускати, що така частка у квартирі дійсно продовжує належати відповідачу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.
 
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надано докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.   
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що  невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи  заяву  про  забезпечення  позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.  
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.  
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.
 
З наведених обставин справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, зокрема, квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 та частину квартири АДРЕСА_3 .
З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, долучених до заяви про забезпечення позову, вбачається, що квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 перебувають у власності відповідача /а.с. 127-130/.
З копії свідоцтва про право власності на житло від 26 червня 1997 року вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному /а.с. 131/.
До заяви про забезпечення позову позивачем також було долучено:
витяг з реєстру територіальної громади, відповідно до якого ОСОБА_2 з 30 травня 2002 року зареєстрований в АДРЕСА_3 /а.с. 139/;
довідку про фактичне місце проживання особи без реєстрації від 16 квітня 2024 року, видану ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом», в якій зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , однак фактично проживає з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_8 без реєстрації /а.с. 140/;
копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про розірвання шлюбу /а.с. 144/;
копію Акту про фактичне проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8 , без реєстрації /а.с. 157/.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. При цьому, під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.
Відповідач, як власник, може у будь-який час розпорядитися своїм майном та відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що ускладнить розгляд справи, так як може виникнути необхідність: залучення інших осіб в ході розгляду справи;  зміни предмета і підстав позову, та ін.
Оскільки  предметом спору є  квартири, які позивач просить визнати спільним майном подружжя та поділити вказане майно між подружжям у зазначених позивачем частках, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , які перебувають у власності відповідача, є співмірним із заявленими позовними вимогами про поділ майна подружжя, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин заяви, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання  рішення суду.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що при поданні позову з майновими вимогами, без застосування заходів забезпечення позову, можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22).
А отже доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували можливе ускладнення виконання рішення суду або його невиконання, у випадку задоволення позову судом, а сам лише факт того, що майно зареєстровано на відповідача, як єдиного власника, не є достатньою правовою підставою для забезпечення позову та не свідчить про подальше можливе ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду про поділ майна, слід визнати безпідставними.
Також не приймаються до уваги апеляційним судом посилання відповідача на те, що позивачем не надано суду жодного достовірного, належного та допустимого доказу виникнення існуючих на час подачі позову правовідносин спільної сумісної власності належних відповідачу на праві особистої власності спірних квартир, оскільки позивачем пред`явлені вимоги до ОСОБА_1 , як відповідача, а питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, а тому ці доводи не підлягають оцінці на даній стадії розгляду.
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що накладення арешту на нерухоме майно не обмежує власника у праві володіння та користування майном, а лише тимчасово, на час розгляду справи, обмежує його у праві розпорядження майном.
А отже застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову у вигляді  накладення арешту на об`єкти нерухомого майна до вирішення справи по суті, обмеження права власника, яким є відповідач у справі, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на майно зазначене позивачем.
Щодо вимоги заяви про накладення арешту на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вказаної вимоги та накладення арешту, і в апеляційній скарзі відсутні доводи щодо цього висновку суду першої інстанції, що вказує на те, що в цій частині ухвала суду першої інстанції не оскаржується. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, однак не спростовують і не впливають на їх правильність. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.  
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 О.В. Желепа
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук
 
Повний текст постанови складений 18 квітня 2025 року.