ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ        
06 травня 2025 року
м. Київ
справа № 161/14810/21
провадження № 51-4838км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,                                                    
захисника                                         ОСОБА_5       (в режимі відеоконференції),   
засудженої                                       ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
прокурора                                         ОСОБА_7 ,                                
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області                від 22 січня 2024 року  та ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 12020030000000625 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Коршовець Луцького району Волинської області, мешканки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 і 2 ст. 149,   ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня               2024 року, залишеним без зміни ухвалою Волинського апеляційного суду                    від 16 липня 2024 року, ОСОБА_6 визнано винуватою та засуджено:
-          за ч. 1 ст. 149 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
-          за ч. 2 ст. 149 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено  покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Застосовано положення ст. 75 КК та звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Визнано невинуватою ОСОБА_6 та виправдано за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України                (далі - КПК).
Частково задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , стягнуто з ОСОБА_6 на користь кожного по 20 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. 
Вирішено долю речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_6 займаючись виробництвом молока та м`яса великої рогатої худоби у с. Вербаїв Луцького району Волинської області та маючи велике поголів`я корів, використовуючи обман і уразливий стан осіб вербувала жителів Волинської області на роботу з випасу та догляду великої рогатої худоби (далі - ВРХ) обіцяючи їм стабільну виплату заробітної плати та хороші умови праці, після чого переміщала їх до місця знаходження сільського господарства, де здійснювала їх трудову експлуатацію, примусово залучаючи до роботи понад нормованого робочого дня, без достатнього часу для відпочинку, по догляду та випасу великої рогатої худоби, не виплачуючи обіцяної заробітної плати і не даючи можливості покинути роботу з власної волі.
Зокрема, у 2013 році в невстановлений день і місці ОСОБА_6 зустріла ОСОБА_8 та умовила працювати у неї в сільському господарстві, повідомивши йому неправдиву інформацію щодо умов праці (заробітна плата 100 грн щодня, безоплатне місце проживання, харчування та робота впродовж  денного періоду доби), чим ввела його в оману та схилила до прийняття цієї пропозиції, не повідомивши дійсні умови праці, тим самим здійснила вербування останнього для подальшої трудової експлуатації.
Надалі в період з 2013 по 2020 роки ОСОБА_6 , розуміючи що                  ОСОБА_8 перебуває в уразливому стані, здійснювала його трудову експлуатацію по випасу та догляду великої рогатої худоби, не виплачувала грошові кошти, частково обмежувала його вільне пересування, харчування та умови проживання були неналежні.
У невстановлений день улітку 2020 року ОСОБА_8 втік із сільського господарства через невиплату заробітної плати та нестерпні умови праці.
Крім того, ОСОБА_6 повторно приблизно в березні 2021 року (точної дати не встановлено), підшукуючи потенційних жертв трудової експлуатації на території автовокзалу в м. Луцьку зустріла потерпілого ОСОБА_9 та шляхом обману вмовила сісти до свого автомобіля, після чого всупереч волі останнього перевезла його до свого господарства в с. Вербаїв.
Надалі з березня по 03 червня 2021 року ОСОБА_6 , розуміючи що ОСОБА_9 перебуває в уразливому стані, здійснювала його трудову експлуатацію по випасу та догляду великої рогатої худоби застосовуючи погрози, у випадку відмови останнього безумовно виконувати її вказівки не виплачувала грошові кошти, частково обмежувала його вільне пересування, харчування та умови проживання потерпілого були неналежними.
Окрім того, ОСОБА_6 обвинувачувалась у тому, що 25.05.2021 близько 19:30 на території домогосподарства на АДРЕСА_1 всупереч волі ОСОБА_10 , зловживаючи довірою останнього, з метою забезпечення безумовного виконання ним її вказівок по випасу та догляду великої рогатої худоби заволоділа його паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданого 19.02.2016 Луцьким міським відділом УДМС України у Волинській області, який зберігала за місцем проживання до 03.06.2021, де він був вилучений працівниками поліції під час обшуку, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК.
Суд виправдав її за цим обвинуваченням на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК через відсутність в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення,.   
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону,  неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового слідства і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення не було доведено в суді поза розумним сумнівом, а висновки суду про її винуватість у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1 і 2           ст. 149 КК ґрунтуються на припущеннях.
Вказує, що при повторному допиті потерпілих у суді першої інстанції суд не дав можливості стороні захисту поставити їм питання, чим позбавив сторону захисту можливості з`ясувати обставини щодо кваліфікуючих ознак складу злочину та долучених цією стороною доказів у справі. Також суд не дав можливості стороні захисту поставити питання потерпілим після зміни стороною обвинувачення обвинувального акта у справі з метою з`ясування розбіжностей у їхніх показах та висновках експертів. 
Звертає увагу на те, що при допиті потерпілого ОСОБА_9 судом не було перевірено його можливу залежність від правоохоронних органів.
Наголошує на тому, що жодного схиляння потерпілих ОСОБА_8 та            ОСОБА_9 до трудової експлуатації з боку засудженої не було, оскільки вони мали власні кошти і вільно пересувалися. При цьому стороною обвинувачення не було надано жодних доказів їхнього примусу та того, що вони працювали проти власної волі.
Стверджує, що відповідно до висновків експертів потерпілий ОСОБА_11 не знаходився в такому уразливому стані, який би повністю міг позбавляти його здатності усвідомлювати значення своїх дій, можливості керувати ними та прогнозувати їх наслідки. Відносно потерпілого ОСОБА_9 висновок експертизи не містить даних про те, що він перебував у такому емоційному стані, який би суттєво вплинув на його свідомість та діяльність і позбавляв можливості керувати своїми діями.
Зауважує, що судами обох інстанцій не було з`ясовано чи дійсно засуджена заподіяла потерпілому ОСОБА_9 побої, оскільки у справі відсутні докази їх фіксування.
Також вказує, що в діях ОСОБА_6 немає жодних ознак трудової експлуатації і цей факт залишився поза увагою обох судів. 
Вважає, щопри перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив уважно  доводів, наведених в її апеляційній скарзі, та не дав на них умотивованих відповідей у своєму рішенні. 
Відтак, на переконання захисника, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК. 
Позиція учасників у суді касаційної інстанції 
У судовому засіданні захисник та засуджена підтримали вимоги касаційної скарги.
Прокурор заперечила проти її задоволення і просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
За правилами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У поданій касаційній скарзі захисник, не погоджуючись із оцінкою доказів, покликається на неповноту та однобічність судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження.
Проте касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, оскільки такі обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК перегляду у касаційному порядку не підлягають.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ст. 412 КПК).
Відповідно до вимог ст. 370 КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат тощо.
Місцевий суд, вважав, що висунуте органом досудового розслідування обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 ст. 149 КК було доведено в суді поза розумним сумнівом та ухвалив у справі обвинувальний вирок.
Не погодившись із вироком захисник оскаржила його в апеляційному порядку.  У поданій апеляційній скарзі посилалася на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просила суд апеляційної інстанції скасувати вирок та закрити кримінальне провадження через відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінальних правопорушень.
Також апеляційна скарга містила застереження, що належне обґрунтування всіх доводів скарги буде викладено в доповненнях до неї, після ознайомлення захисника з матеріалами кримінального провадження (т. 3, а. к. п. 104-105).
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Частиною 2 ст. 419 КПК визначено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити та проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка зобов`язана перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження обставин й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Під час апеляційного розгляду у судовому засіданні 16 липня 2024 року, стороною захисту було подано доповнення до апеляційної скарги, які колегією суддів апеляційного суду долучено до матеріалів провадження, однак ці доповнення в матеріалах справи відсутні (т. 3, а. к. п. 156-157).
Суд апеляційної інстанції вважав, що переконливих аргументів на спростування правильності висновків місцевого суду та обґрунтування доводів скарги про незаконність, необґрунтованість і невмотивованість вироку захисник у скарзі не навела.
Проте такий висновок зроблений апеляційним судом без належного аналізу та перевірки доводів скарги.
Фактично у своєму рішенні апеляційний суд обмежився цитуванням змісту вироку місцевого суду та короткими тезами про те, що він погоджується з наведеними у ньому висновками про доведеність винуватості            ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. 
Разом із тим без належної оцінки апеляційного суду залишилися доводи апеляційної скарги захисника про:
- надані в суді показання засудженої та свідків, що потерпілі ОСОБА_8 та               ОСОБА_9 самі ходили у магазин за покупками, їх ніхто не утримував силою і не забороняв вільно пересуватись;
- те, що потерпілий ОСОБА_8 певний час працював у магазині, але пізніше добровільно сам повернувся до ОСОБА_6 ;
- висновки комплексних експертиз, згідно з якими ОСОБА_8 та ОСОБА_12 усвідомлювали свої дії та могли керувати ними (тобто мали можливість самостійно в будь-який час піти від ОСОБА_6 ).
Також апеляційний суд не перевірив уважно доводів апеляційної скарги захисника про відсутність у діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки,    як використання уразливого стану потерпілих і не з`ясував чи дійсно вони перебували у такому стані.
Відповідно до змісту п. 2 Примітки до ст. 149 КК під уразливим станом особи треба розуміти зумовлений фізичними чи психічними властивостями або зовнішніми обставинами стан особи, який позбавляє або обмежує її здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, приймати за своєю волею самостійні рішення, чинити опір насильницьким чи іншим незаконним діям, збіг тяжких особистих, сімейних або інших обставин.
Зі змісту зміненого обвинувального акта в кримінальному провадженні вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачувалась у вербуванні людини з метою експлуатації з використанням обману та уразливого стану потерпілого ОСОБА_8 (ч. 1 ст. 149 КК) та у вербуванні, переміщенні людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану особи, вчиненому повторно, потерпілого ОСОБА_9 (ч. 2 ст. 149 КК) (т. 3, а. к. п. 45-51).
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 149 КК вказана норма передбачає кримінальну відповідальність за торгівлю людиною, а так само вербування, переміщення, переховування, передача або одержання людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням примусу, викрадення, обману, шантажу, матеріальної чи іншої залежності потерпілого, його уразливого стану або підкупу третьої особи, яка контролює потерпілого, для отримання згоди на його експлуатацію.
Таким чином, з урахуванням змісту цього закону обман та використання уразливого стану є способом, який використовується винною особою для експлуатації потерпілого.   
Як убачається зі змісту вироку місцевого суду, суд визнав ОСОБА_6 винуватою у вербуванні людини, переміщенні людини з метою експлуатації, вчиненому з використанням обману та уразливого стану потерпілих               ОСОБА_8 та   ОСОБА_9 (за ознакою повторності).
При оцінці висновків комплексних судових психолого-психіатричних експертиз № 46 від 28.10.2020 відносно потерпілого ОСОБА_8 та № 157 від 10.06.2021 відносно потерпілого ОСОБА_9 суди обох інстанцій узяли до уваги висновки експертів про уразливість психологічного стану обох потерпілих на момент їх вербування, переміщення з метою трудової експлуатації та під час трудової експлуатації.
Разом із тим, за висновками цих експертів останні не перебували у такому уразливому стані, який би повністю міг позбавляти їх здатності усвідомлювати значення своїх дій і можливості керувати ними (т. 2, а. к. п. 33-37, 46-48).
Також зі змісту вироку в частині обставин справи визнаних судом встановленими вбачається, що обман був використаний ОСОБА_6 як спосіб вербування потерпілих. Яким чином обман був використаний нею саме як спосіб їхньої експлуатації та в чому полягали такі дії суд першої інстанції у вироку не вказав і доказів на підтвердження цього не навів. 
На ці розбіжності при перегляді вироку суд апеляційної інстанції уваги не звернув і належної оцінки їм у своєму рішенні не дав.
Допущені апеляційним судом порушення є істотними, оскільки вони ставлять під сумнів законність і обґрунтованість ухваленого ним рішення.
За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися такою, що відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
Відповідно до положень ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
Оскільки допущені порушення можуть бути усунуті судом при новому апеляційному розгляді справи, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу захисника задовольнити частково, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги наведене, ретельно, з урахуванням наданих процесуальних можливостей, у тому числі за необхідності, й шляхом повторного дослідження доказів, перевірити доводи апеляційної скарги захисника, дати на них обґрунтовані відповіді та з додержанням вимог статей 370, 419, 439 КПК ухвалити у справі законне судове рішення.
При цьому апеляційному суду слід мати на увазі, що при оцінці висновків експертів у кримінальному провадженні суду необхідно брати до уваги не психологічний, а кримінальний критерій визначення уразливого стану зазначений у п. 2 Примітки до ст. 149 КК.  
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 липня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
___________________                           ___________________                     _________________ 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                       ОСОБА_3