ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
"13" травня 2025 р.                               Справа№910/463/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
представники учасників справи у судове засідання призначене на 13.05.2025 не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 
у справі №910/463/25 (суддя Лиськов М.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ»
про стягнення 313 791, 33 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості на суму 313 791, 33 грн, яка складається з основного боргу на суму 173  353, 56 грн, 3% річних на суму 26  202, 00 грн та інфляційних втрат на суму 114  235, 77 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що незважаючи на повне виконання позивачем робіт, підписання актів виконаних робіт та прийняття їх в повному обсязі відповідачем вартість робіт за договорами у зв`язку із неналежним виконанням умов договорів №20-05-1/21 від 20.05.2021, №29-09-1/20 від 29.09.2020, №29-09-2/20 від 29.09.2020, №26 від 26.04.2018, №12 від 12.03.2018 оплачена не повністю, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за виконані роботи в сумі 173  353, 56 грн. Крім того, за порушення грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) 26  202, 00 грн 3% річних та 114  235, 77 грн інфляційних втрат.
Господарський суд міста Києва рішенням від 26.03.2025 у справі №910/463/25 позов задовольнив повністю. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» основного боргу у розмірі 173 353,56 грн, 3% річних у розмірі 26 202,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 114 235,77 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн та     витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 706,86 грн.
          Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Враховуючи надані суду докази, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення умов укладених між сторонами договорів з боку відповідача в частині проведення повної оплати за виконані роботи у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договорами у розмірі 173   353,56   грн визнав обґрунтованими. 
Враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати виконаних робіт, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив, що він є арифметично вірним.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить визнати поважними причини не подання доказів відповідачем та взяти до уваги долучені до апеляційної скарги докази; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25; застосувати до позовних вимог позивача в частині стягнення за договором №26 від 26.04.2018 та №12 від 12.03.2018 наслідки спливу строків позовної давності; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги та доводи апеляційної скарги відповідач посилається на те, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у справі, оскільки директор відповідача під час відкриття провадження у справі перебував поза межами Києва, тому вчасно висловити відношення до позову не міг, а також подати відповідні докази.
За твердженням апелянта, позивач звернувся до суду після спливу позовної давності в частині стягнення заборгованості по договором від 12.03.2018 №12 та від 26.04.2018 №26. Щодо решти договорів відповідач зазначає, що позивачем порушено взяті на себе зобов`язання з улаштування внутрішніх мереж опалення, каналізації та водопостачання, а тому відповідач вимушений був укласти новий договір на виконання тих самих робіт, що в свою чергу збільшило витрати відповідача на суму нового договору. 
Також відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду щодо зменшення судом розміру штрафних санкцій відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України). 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.04.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 13.05.2025 о 12 год. 00 хв.
          Позивач згідно відзиву на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
18.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» надійшла заява про розгляд справи без його участі.
23.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» надійшла заява про розгляд справи без його участі.
          Згідно частини 3 статті 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 269 ГПК України).
Згідно з ст. 232 ГПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази. 
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. 
Пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження у даній справі (доставлена) позивачу та відповідачу до їх електронних кабінетів засобами підсистем ЄСІТС 10.04.2025 о 02 год. 19 хв., що підтверджується довідками про доставку електронного документа. 
Таким чином, оскільки позивач та відповідач повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце судового засідання 13.05.2025 шляхом доставлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 до їх електронних кабінетів та враховуючи подання позивачем та відповідачем клопотання про розгляд справи без їх участі, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25 розглядається за відсутності представників учасників справи.   
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
За приписами статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».
Отже, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити, які саме докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції. Постанова Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №910/11152/19.
Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №822/1736/18, від 31.08.2021 у справі №914/1725/19, від 15.12.2020 у справі №925/1052/19, від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що перебування директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» поза межами Києва не є об`єктивно неможливою причиною неможливості подання відзиву на позовну заяву та подання доказів, а тому суд апеляційної інстанції керуючись частиною 3 статті 269 ГПК України відмовляє відповідачу у долученні доказів доданих ним до апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалами даної справи, 12.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» (Замовник) було укладено Договір №12, за умовами якого виконавець на свій страх та ризик зобов`язується зі своїх матеріалів виконати і передати замовнику роботи на об`єкті замовника: будівництво житлового комплексу з підприємствами соціально-культурного, побутового обслуговування, спорудами для зберігання індивідуального автотранспорту на вул. Новопольовій, 2 у Солом`янському районі міста Києва, секції А, Д.
Замовник зобов?язується прийняти та оплатити виконані роботи, вказані в п. 1.1 Договору (пункт 1.2. Договору).
Акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2в), підписаний уповноваженими представниками обох сторін, є підставою для сплати Замовником вказаної в Акті вартості робіт, протягом 5 (п?яти) банківських днів з моменту підписання цього Акту, за умови надходження коштів від Замовника будівництва. Якщо Виконавець не виконує умови ч. 2 п. 3.2.8 даного Договору, Замовник має право утримуватись від розрахунків із Виконавцем на час затримки виконання Виконавцем свого обов`язку (пункт 5.3. Договору від 12.03.2018 №12).
28.02.2019 сторони підписали акт виконаних будівельних робіт №1 за лютий 2019 року на суму 140  487, 78 грн, що містить перелік робіт.
31.03.2019 сторони підписали акт виконаних будівельних робіт №1 за березень 2019 року на суму 58  463, 82 грн, що містить перелік робіт.
30.09.2019 сторони підписали акт виконаних будівельних робіт №1 за вересень 2019 року на суму 437  276, 12 грн, що містить перелік робіт.
Позивач зазначив, що за Договором №12 від 12.03.2018 за Актами приймання виконаних будівельних робіт за лютий, березень, вересень 2019 року, на дату звернення з позовом до суду відповідачем не здійснено оплату коштів в сумі 107 146,69 грн.
26.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» (Замовник) було укладено Договір №26, за умовами якого виконавець на свій страх та ризик зобов`язується зі своїх матеріалів виконати і передати замовнику роботи на об`єкті замовника: адміністративно-житловий будинок по вул. Митрополита Василя Липківського, 35 у Солом`янькому районі міста Києва; реконструкція центрального теплового пункту за адресою по вул. Заломова, 1; реконструкція центрального теплового пункту за адресою по вул. Волгоградська, 17; реконструкція центрального теплового пункту за адресою по вул. Солом?янська, 16-б: комплектування, монтаж, пусконалагоджувальні роботи та введення в експлуатацію центральних теплових пунктів. В подальшому на позначення усього переліченого в п.п.1.1 вживатимуться скорочення «матеріали», «роботи» та «Об?єкт».
Замовник зобов?язується прийняти та оплатити виконані роботи, вказані в п. 1.1 Договору (пункт 1.2. Договору від 26.04.2018 №26).
Акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2в), підписаний уповноваженими представниками обох сторін, є підставою для сплати Замовником вказаної в Акті вартості робіт, протягом 5 (п?яти) банківських днів з моменту підписання цього Акту, за умови надходження коштів від Замовника будівництва. Якщо Виконавець не виконує умови ч. 2 п. 3.2.8 даного Договору, Замовник має право утримуватись від розрахунків із Виконавцем на час затримки виконання Виконавцем свого обов`язку (пункт 5.3 Договору від 26.04.2018 №26).
28.02.2019 сторони підписали акт виконаних будівельних робіт №1 за лютий 2019 року на суму 220  403, 53 грн, що містить перелік робіт.
28.02.2019 сторони підписали акт виконаних будівельних робіт №2 за лютий 2019 року на суму 250  034, 98 грн, що містить перелік робіт.
Позивач зазначив, що за Договором №26 від 26.04.2018, за актами приймання виконаних будівельних робіт №1,2 за лютий 2019 року, на дату звернення з позовом до суду відповідачем не здійснено оплату коштів в сумі 49 999,99 грн.
29.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» (Замовник) було укладено Договір №29-09-1/20, за умовами якого виконавець зобов`язується на свій ризик з матеріалів замовника виконати і передати замовнику роботи на об`єкті замовника: улаштування внутрішніх мереж водопостачання та каналізації «Будівництво багатофункціонального комплексу з приміщеннями дипломатичних представництв, резиденції послів іноземних держав та підземним паркінгом, за адресою: бульвар Дружби Народів (сучасна назва бульвар Миколи Міхновського),13-а, у Печерському районі м. Києва, Секція 1».
Замовник зобов?язується прийняти та оплатити виконані роботи, вказані в п. 1.1 Договору (пункт 1.2. Договору від 29.09.2020 №29-09-1/20).
Акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2в), підписаний уповноваженими представниками обох сторін, є підставою для сплати Замовником вказаної в Акті вартості робіт, протягом 5 (п?яти) банківських днів з моменту підписання цього Акту, за умови надходження коштів від Замовника будівництва. Якщо Виконавець не виконує умови ч. 2 п. 3.2.9 даного Договору, Замовник має право утримуватись від розрахунків із Виконавцем на час затримки виконання Виконавцем свого обов`язку (пункт 5.3 Договору від 29.09.2020 №29-09-1/20).
31.03.2023 сторони підписали акт приймання виконаних будівельних робіт №9 за березень 2023 року, що містить перелік робіт.
Позивач зазначив, що за на дату звернення з позовом до суду відповідачем за Актом №9 від 31.03.2023 на виконання Договору №29-09-1/20 від 29.09.2020 не здійснено оплату коштів в сумі 7 516,10 грн.
29.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» (Замовник) було укладено Договір №29-09-2/20, за умовами якого виконавець зобов`язується на свій ризик з матеріалів замовника виконати і передати замовнику роботи на об`єкті замовника: улаштування внутрішніх мереж опалення «Будівництво багатофункціонального комплексу з приміщеннями дипломатичних представництв, резиденції послів іноземних держав та підземним паркінгом, за адресою: бульвар Дружби Народів (сучасна назва бульвар Миколи Міхновського),13-а, у Печерському районі м. Києва, Секція 1».
Замовник зобов?язується прийняти та оплатити виконані роботи, вказані в п. 1.1 Договору (пункт 1.2. Договору від 29.09.2020 №29-09-2/20).
Акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2в), підписаний уповноваженими представниками обох сторін, є підставою для сплати Замовником вказаної в Акті вартості робіт, протягом 5 (п?яти) банківських днів з моменту підписання цього Акту, за умови надходження коштів від Замовника будівництва. Якщо Виконавець не виконує умови ч. 2 п. 3.2.9 даного Договору, Замовник має право утримуватись від розрахунків із Виконавцем на час затримки виконання Виконавцем свого обов`язку (пункт 5.3 Договору від 29.09.2020 №29-09-2/20).
31.03.2023 сторони підписали акт приймання виконаних будівельних робіт №22 за березень 2023 року, що містить перелік робіт.
Позивач зазначив, що на дату звернення з позовом до суду відповідачем за Актом №22 від 31.03.2023 на виконання Договору №29-09-2/20 від 29.09.2020 не здійснено оплату коштів в сумі  336,32 грн.
20.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» (Замовник) було укладено Договір №20-05-1/21, за умовами якого виконавець зобов`язується на свій ризик з матеріалів замовника виконати і передати замовнику роботи на об`єкті замовника: улаштування внутрішніх мереж опалення (вбудовані приміщення, опалення І зона, опалення ІІ зона) вище позначки +0.000 на об`єкті замовника «Будівництво багатофункціонального комплексу з приміщеннями дипломатичних представництв, резиденції послів іноземних держав та підземним паркінгом, за адресою: бульвар Дружби Народів (сучасна назва бульвар Миколи Міхновського),13-а, у Печерському районі м. Києва, Секція 1».
Замовник зобов?язується прийняти та оплатити виконані роботи, вказані в п. 1.1 Договору (пункт 1.2. Договору від 20.05.2021 №20-05-1/21).
Акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2в), підписаний уповноваженими представниками обох сторін, є підставою для сплати Замовником вказаної в Акті вартості робіт, протягом 5 (п?яти) банківських днів з моменту підписання цього Акту, за умови надходження коштів від Замовника будівництва. Якщо Виконавець не виконує умови ч. 2 п. 3.2.9 даного Договору, Замовник має право утримуватись від розрахунків із Виконавцем на час затримки виконання Виконавцем свого обов`язку (пункт 5.3 Договору від 20.05.2021 №20-05-1/21).
31.03.2023 сторони підписали акт приймання виконаних будівельних робіт №10 за березень 2023 року, що містить перелік робіт.
Позивач зазначив, що на дату звернення з позовом до суду відповідачем за Актом №10 від 31.03.2023 на виконання Договору 20.05.2021 №20-05-1/21 не здійснено оплату коштів в сумі   8 354,46 грн.
З огляду на порушення з боку відповідача умов Договорів щодо оплати за виконані роботи, позивач звернувся до відповідача з претензією, однак відповіді та, відповідно, сплати заборгованості не отримав.
Спір виник через невиконання відповідачем умов Договорів в частині повної оплати за виконані позивачем роботи за переліченими вище Актами приймання виконаних будівельних робіт, складеними сторонами без зауважень, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 173  353, 56 грн, та нараховані ним відповідачу на спірну суму 3% річних у розмірі 26  202, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі   114  235, 77 грн.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). 
Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). 
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин 1, 3 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.
За статтею 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.
До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із частинами 1, 2 статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Відповідно до частини 1 статті 846 ЦК України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. 
Статтею 853 ЦК України визначено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).
Якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов`язаний негайно повідомити про це підрядника.
Судом встановлено і зазначене підтверджується матеріалами даної справи, Акти здачі-приймання робіт підписані представниками з обох сторін без будь-яких зауважень та скріплені печатками сторін.
Відповідно до статті 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.
Згідно із частиною 4 статті 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.
Умовами пунктів 5.3 Договорів сторони погодили, що Акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2в), підписаний уповноваженими представниками обох сторін, є підставою для сплати Замовником вказаної в Акті вартості робіт, протягом 5 (п?яти) банківських днів з моменту підписання цього Акту, за умови надходження коштів від Замовника будівництва. Якщо Виконавець не виконує умови ч. 2 п. 3.2.9 даного Договору, Замовник має право утримуватись від розрахунків із Виконавцем на час затримки виконання Виконавцем свого обов`язку.
Частиною 4 статті 882 ЦК України визначено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. 
Як вже зазначено судом вище, акти приймання виконаних будівельних робіт підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень та скріплені печатками сторін, що свідчить про прийняття замовником виконаних робіт та виникнення зобов`язання у відповідача за умовами Договору щодо їх оплати.
При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що відповідач не заперечує проти заявленої суми заборгованості.
Відповідач зокрема вказує на необхідності застосувати до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-енергетична компанія» в частині стягнення заборгованості за договорами №26 від 26.04.2018, №12 від 12.03.2018 наслідки спливу строків позовної давності.
Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, то слід зазначити таке.    
Відповідно до  статті 256 ЦК України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття    257 ЦК України)
Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові (частина 4  статті 267 ЦК України).
Частиною 3  статті 267 ЦК України  унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тоді як відповідачем до винесення рішення такої заяви зроблено не було.
Водночас слід зазначити, що за змістом положень пункту 12  Прикінцевих та перехідних положень ЦК України  під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями  257,  258,  362,  559,  681,  728,  786,  1293  цього  Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Тобто з 12.03.2020 строк позовної давності продовжено на строк дії карантину, тобто до 01.07.2023.
Пунктом 19  Прикінцевих та перехідних положень ЦК України  встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного  Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого  Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої  статті 106 Конституції України,  Закону України "Про правовий режим воєнного стану"  в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України строком на 30 діб, а потім був подовжений відповідно до:  Указу Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженого  Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, - з 05:30 26.03.2022 строком на 30 діб;  Указу Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженого  Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, - з 05:30 25.04.2022 строком на 30 діб;  Указу Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого  Законом України від 22.05.2022 №2263-IX, - з 05:30 25.05.2022 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженого  Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, - з 05:30 23.08.2022 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженого  Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, - з 05:30 21.11.2022 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженого  Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ, - з 05:30 19.02.2023 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженого  Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ, - з 05:30 20.05.2023 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженого  Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ, - з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженого  Законом України від 08.11.2023 №3429-ІХ, - з 05:30 16.11.2023 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженого  Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, - з 05:30 14.02.2024 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 06.05.2024 №271/2024, затвердженого  Законом України від 08.05.2024 № 3684-ІХ  з 05:30 14.05.2024 строком на 90 діб;  Указу Президента України від 23.07.2024 №469/2024, затвердженого  Законом України від 23.07.2024 №3891-IX  строком на 90 діб;  Указу Президента України від 28.10.2024 №740/2024, затвердженого  Законом України від 29.10.2024 №4024-IX  строком на 90 діб;  Указу Президента України від 14.01.2025 №26/2025, затвердженого  Законом України від 15.01.2025 № 4220-IX  строком на 90 діб; Указу Президента України від 15.04.2025 №235/2025, затвердженого  Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX  строком на 90 діб.
Отже, з 24.02.2022 строк позовної давності зупинено на строк дії воєнного стану в Україні.    
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу відповідача, що право вимоги у позивача до відповідача виникло з 28.02.2019 - дата Актів приймання виконаних будівельних робіт за договором №26 від 26.04.2018 та №12 від 12.03.2018, що спростовує доводи апелянта з урахуванням карантину та воєнного стану в Україні про пропуск позивачем строку позовної давності для стягнення з відповідача заборгованості вказаними за договорами.
Згідно із частиною 5 статті 13 та частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до частини 1 статті     73, статей 76, 77 ГПК України     доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В порушення вищенаведених приписів процесуального Закону відповідач не надав суду доказів сплати наявної у нього заборгованості перед позивачем у розмірі 173  353, 56 грн, та не довів суду, що послуги за переліченими у даній справі договорами не були надані позивачем та у відповідача відсутні підстави для їх повної оплати. Доводи відповідача про порушення позивачем взятих на себе зобов`язання з улаштування внутрішніх мереж опалення, каналізації та водопостачання не заслуговують на увагу, оскільки належне/неналежне виконання позивачем договорів не є предметом розгляду даної справи, а з актів приймання виконаних будівельних робіт підписаних відповідачем не вбачається будь - яких зауважень відповідача до виконаних позивачем робіт.
За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача  основного боргу у розмірі 173 353,56 грн, 3% річних у розмірі 26 202,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 114 235,77 грн. 
Згідно зі статтею 625 ЦК України  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, передбачене  законом  право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України    право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.
За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Отже, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (статті 607 ЦК України) або на відсутність вини (стаття    614,    617 ЦК України    чи    статті 218 ГК України) (аналогічний висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 24.10.2023 у справі №910/18566/21, від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 27.03.2024 у справі №910/7717/23).
Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2    статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Отже, 3% річних та інфляційні нарахування не є штрафними санкціями і до них не підлягає застосуванню положення частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, що спростовує доводи відповідача про наявність підстав для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат з посиланням на висновки Верховного Суду щодо можливого зменшення судом розміру штрафних санкцій. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).
Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з ним та вважає, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а відтак заявлені до стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними. 
Конституцією України  визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59).
За приписами  статті 16 ГПК України  учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно положень  ГПК України  однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3  статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову/апеляційної скарги, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до частин 1, 3  статті 123 ГПК України  судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 126 ГПК України  передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з пунктом 3 частини 4, частини 5  статті 129 ГПК України  інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до частини 8  статті 129 ГПК України  розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування                         практики Європейського суду з прав людини"  визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України    суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції    про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до  статті 901 Цивільного кодексу України  (далі по тексту -  ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина 1  статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI  (далі по тексту - Закон №5076-IV).
Відповідно до  статті 30 Закону №5076-VI  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
21.09.2020 між позивачем (Клієнт) та Олексієнко Тетяною Володимирівною (Адвокат)  укладено Договір про надання правової допомоги, за умовами якого Адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу Клієнту в установах, підприємства та організаціях всіх форм власності; при провадженні цивільних, господарських, адміністративних та інших справах; арбітражних установах (третейських судах), в тому числі але не виключно в Міжнародному комерційному арбітражному суді при ТПП України, кримінальних провадженнях, в яких Клієнт залучається в якості свідка, підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, використовувати передбачені у Кодексі про адміністративні правопорушення України, Кодексі адміністративного судочинства України, Кримінальному кодексі України, Кримінально-процесуальному кодексі України та в інших законодавчих актах засоби, способи і методи захисту та надання правової допомоги Клієнту з метою з?ясування обставин, під час допиту Клієнта як свідка, підозрюваного, або обвинуваченого в органах дізнання, досудового слідства чи дачі пояснень у правовідносинах з цими та іншими державними органами, а Клієнт зобов?язується виплатити Адвокату гонорар за надання юридичних послуг захисника (пункт 1.1. Договору).
За надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі визначеному за домовленістю сторін.
13.01.2025 між позивачем та Адвокатом підписано Акт виконаних робіт, згідно якого Адвокатом виконані наступні роботи за Договором про надання правової допомоги від 21.09.2020, а саме: підготовка, направлення претензії щодо сплати заборгованості перед ТОВ «Інженерно-енергетична компанія» - кількість годин 4, вартість 3  000, 00 грн; збір доказів, підготовка, подання позовної заяви з доказами до Господарського суду міста Києва про стягнення заборгованості; за необхідності участь в судових засіданнях з розгляду справи, підготовка та подання відповіді на відзив відповідача та інших процесуальних документів у справі - кількість годин 12, вартість 37  000, 00 грн
Позивачем здійснено оплату вказаних послуг, що підтверджується платіжною інструкцією від 13.01.2025 №1 на суму 40 000,00 грн.
У суді першої інстанції відповідач не заперечував щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Суд першої інстанції, перевіривши подані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду відповідачем документів, їх значення для вирішення спору, дійшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про покладення на відповідача 20 000,00 грн витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката.
Суд апеляційної інстанції оцінивши необхідність поданих представником позивача документів в обґрунтування позовних вимог, а також їх зміст, враховуючи специфіку та складність справи, результат її вирішення, обсяг, вид та зміст наданих послуг, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку, що задоволені судом першої інстанції витрати позивача на професійну правничу допомогу на рівні 20 000,00 грн є співмірними із складністю справи, а відповідачем не доведено суду, що такі витрати є неспівмірними з виконаною адвокатом роботою.
Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.
Відповідно до  статті 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
Згідно із частиною 1  статті 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 4     статті 11 ГПК України     суд застосовує при розгляді справ     Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод     1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування         практики Європейського суду з прав людини»         визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.     
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
Згідно     статті 129 ГПК України     судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).   
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/463/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЕОС-УКБ».
4. Матеріали справи №910/463/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана суддями 15.05.2025.

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова