08.05.25
22-ц/812/618/25
Провадження № 22-ц/812/618/25 Головуючий суду першої інстанції Лузан Л.В.
Провадження № 22-ц/812/619/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 473/4406/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,
при секретарі судового засідання – Біляєвій В.М.,
за участі представниці позивачки – ОСОБА_1 , 
представниці відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_1 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року, повне судове рішення складено 13 лютого 2025 року, та додаткове рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2025 року, ухвалені під головуванням судді Лузан Л.В. в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, 

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. 
Позов мотивовано тим, що  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 31 липня 1992 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. За час перебування в шлюбі вони придбали: нежитлову будівлю, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер 4810200000:11:034:0189, площею 0,0266 га; комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вищевказаною адресою, кадастровий номер 4810200000:06:007:0009, площею 2 512 кв.м. 
Вказане майно реалізується через державну систему електронних торгів, про що позивачці стало відомо 23 червня 2023 року. 
В подальшому ОСОБА_4 дізналася, що реалізація їх спільного з чоловіком майна проводиться в порядку виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року, відповідно до якого з відповідача ОСОБА_5 на користь відповідачки ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року в загальному розмірі 3 292 200 грн.
Проте вказаний договір позики, який виходить за межі дрібного побутового, всупереч вимогам закону був укладений відповідачем ОСОБА_6 без її згоди, як дружини.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд:
- визнати недійсним договір позики від 18 грудня 2014 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;
- витребувати із незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 частку нежитлової будівлі, магазину з підвалом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер 4810200000:11:034:0189, площею 0,0266 га; частку комплексу будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вищевказаною адресою, кадастровий номер 4810200000:06:007:0009, площею 2512 кв.м. 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння виділені в самостійне провадження.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що посилання позивачки ОСОБА_4 як на підставу для визнання договору позики недійсним з підстав відсутності згоди дружини позичальника на укладення спірного правочину є безпідставним, оскільки позичальник, беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджався, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном.
За встановлених обставин, спірний договір не суперечить вимогам закону, не порушує прав позивачки (доказів протилежного останньою не надано), а тому вимоги ОСОБА_4 є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Факт визнання відповідачем ОСОБА_5 позовних вимог ОСОБА_4 не спростовує вищевикладене.
Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 300 грн.
Додаткове рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять клопотання сторони позивачки щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Нараховані витрати на правничу допомогу відповідають критерію розумності та необхідності, розраховані відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року, узгоджуються з витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг.
Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі. Зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу стягнених з ОСОБА_4 додатковим рішенням до 1 589.70 грн. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового і стосується майна, що перебуває в їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана у письмовій формі. Однак спірний договір було укладено без відома та згоди дружини, який не був направленим на інтереси сім`ї. Такий правочин слід вважати недійсним.
Мета отримання вказаних коштів ОСОБА_5 у спірному договорі не визначена.
ОСОБА_4 не знала про існування жодних боргів у її чоловіка. Вказані кошти отримані та витрачені останнім аж ніяк не в інтересах сім`ї.
Сторони оскаржуваного договору діяли недобросовісно, приховали факт укладання договору від позивачки.
Щодо доводів оскарження додатково рішення.
Копія договору про надання правової допомог від 05 вересня 2024 року є нечитабельною, якість виконання копії свідчить про те, що копії з першої та другої сторінки не відповідають якості копії зробленої з третьої сторінки, ніби вони виконані з різних документів.
Більше того, на копії наданого договору відсутній підпис клієнта.
Наведене у сукупності викликає сумнів, щодо ідентичності наданої суду копії договору оригіналу даного документу.
Договір не містить застережень щодо реальної вартості послуг адвоката, як розрахунок погодинної оплати, або абонентського обслуговування, або вартості комплексу послуг тощо. Тобто є незрозумілим, яким чином, представник вирахувала визначену вартість наданих нею послуг.
Як убачається із виставленого адвокатом рахунку 11-1/02/25 його виставлено 11 лютого 2025 року, а сам договір за твердженнями представника (підпис клієнта на наданій копії відсутній) підписано 05 вересня 2024 року. Тобто, строк оплати авансу настав 08 вересня 2024 року, а оплати рахунку 14 лютого 2025 року. Водночас платіжні документи, які б свідчили про оплату послуг, пов`язаних із наданням такої допомоги суду не надані.
Перелік послуг наданих адвокатом не відповідає повноваженням адвоката під час надання правової допомоги клієнту, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Сторони договору вартість наданих послуг не погоджували.
У такому випадку слід застосувати Методику обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 465 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 1048).
Отже, годину наданих послуг адвокату слід визначити з розрахунку 3 028 грн (прожитковий мінімум працездатних осіб на 2025 рік) * 5%* 10,5 год = 1589,70 грн.
Отже сторона не довела належними та допустимими доказами надання правничої допомоги у розмірі 18 300 грн вказаному у заяві, відтак підстав для її задоволення немає.
ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_3 , надала відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві відповідачка зазначала, що позивачем не було доведено, що на момент укладення договору позики від 18 грудня 2014 року існували будь-які обставини, які б могли вказувати на його недійсність. 
Підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині немає, так само як і підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім того немає підстав для скасування додаткового рішення суду про стягнення судових витрат відповідача у справі. Додаткове рішення є законним та обґрунтованим та не підлягає скасуванню, оскільки розмір судових витрат у вигляді оплати правничої допомоги є співрозмірним об`єму послуг наданих ОСОБА_2 адвокатом Вуїв О.В. і цей розмір є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами.
Від відповідача ОСОБА_5 відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 31 липня 1992 року відділом ЗАГС виконкому Ужгородської міської ради Закарпатської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
18 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 кошти в сумі 204 6000 грн, що еквівалентно на час укладення договору 124 000 доларів США, які останній зобов`язався повертати частинами щомісяця 18 числа, починаючи з 18 січня 2015 року до 18 листопада 2015 року в розмірі, еквівалентному 2 000 доларів США (всього 22 000 доларів США) та 18 грудня 2015 року залишок суми, що становить еквівалент 10 2000 доларів США. 
На підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_5 коштів, зазначених у договорі позики від 18 грудня 2014 року, останнім написана розписка від 18 грудня 2014 року.
Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року в розмірі 3 292 200 грн, проценти за користування позикою за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2015 року в розмірі 824 673. 55 грн, проценти, нараховані відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року по 26 березня 2018 року в розмірі 2 240 499.95 грн. За наслідками перегляду рішення суду в апеляційному та касаційному порядку вказане рішення залишено без змін (постанова Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, постанова Верховного Суду від 10 серпня 2021 року).
На підставі вказаного рішення судом видані виконавчі листи, які перебувають на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах доводів апеляційної скарги зауважує наступне.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.
Частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України) .
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївській області від 21 січня 2021 року, ухваленим у справі № 473/995/18, встановлено факт отримання ОСОБА_5 позики на підставі договору позики.
Оспорюваний договір укладено чоловіком позивачки, який в судовому порядку цей договір не оспорював.
Аргументи апеляційної скарги про те, що укладений договір не був укладений в інтересах сім`ї, не зазначення мети отримання вказаних коштів та приховування сторонами факту укладення договору від позивачки не є тими правовими підставами, з якими закон пов`язує визнання укладеного правочину недійсним, а відтак не приймаються до уваги колегією суддів апеляційного суду.
Зазначені доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
За такого доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
11 лютого 2025 року представниця відповідачки ОСОБА_8 адвокатка Вуїв О.В. звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, щодо стягнення з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_8 витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 18 300 грн, надану в суді першої інстанції.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 03 грудня 2007 року № 47; копію опису наданих послуг; копію рахунку від 11 лютого 2025 року № 11-1/02/25, копію договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року.
З пунктів 3.1.-3.2, 3.4 договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року вбачається:
- за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі, який визначається в рахунку, який складається адвокатом та надається клієнту; 
-гонорар (винагорода) Адвоката, зазначена в пункті 3.1 Договору, сплачується Клієнтом після складення та надання рахунку відповідно до пункту 3.1 Договору;
-оплата гонорару (винагороди), премії та перерахування коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, здійснюється в готівковій формі або в безготівковій формі платіжним дорученням на поточний рахунок адвоката з зазначенням відповідного призначення платежу.
За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 18 300 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді першої інстанції: підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів електронної справи № 473/4406/24 після надання доступу до неї, подання клопотання про відкладення судового засідання; ознайомлення з відзивом на позовну заяву представника ОСОБА_5 ; підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву; підготовка та подання до суду клопотання про роз`єднання позовів; ознайомлення та надання аналізу заяві представника відповідача Шевчука О.М. про визнання позову; ознайомлення з додатковими поясненнями представника позивача; участь у судових засіданнях (06 листопада 2024 року, 25 листопада 2024 року, 16 січня 2025 року, 06 лютого 2025 року); підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення.
Вирішуючи стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 300 грн суд першої інстанції виходив зі складності справи, кількості судових засідань, часу витраченого представником на представництво у суді, розумності та співмірності ціни позову з витратами на правничу допомогу, принципів розмірності, справедливості та пропорційності. Крім того, судом першої інстанції враховано, що сторона позивачки не заперечувала проти стягнення цих судових витрат саме в такому розмірі. 
В питанні критеріїв оцінки розміру таких витрат слід врахувати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу слід врахувати висновки Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 не погоджується з розміром стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, стверджуючи, що вони є недоведеними в такому розмірі, який визначив суд першої інстанції.
Між тим колегія суддів погоджується з визначенням розміру таких витрат, встановлених судом першої інстанції, та і з обґрунтуванням чому саме суд дійшов до висновку про стягнення саме такої суми. 
Аргументи скарги щодо неналежних копій документів, що були надані суду першої інстанції для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу є неприйнятними, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 та її представник не заявляли клопотань відповідно до приписів частини 6 статті 95 ЦПК України про витребування оригіналів цих документів.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що договір про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року не містить застережень щодо вартості послуг адвоката, такі не заслуговують на увагу, оскільки вказані умови визначають сторони при укладанні договору та вони не є обов`язковими.
У даному випадку сторони у цьому договорі визначили оплату послуг адвоката після складення та надання рахунку таких послуг відповідно до пункту 3.1 Договору, що було виконано адвокаткою Вуїв О.В. та надано суду першої інстанції, а тому застосування при обчисленні розміру витрат на професійну правничу допомогу Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, на яку посилається скаржниця, є безпідставним. 
Також сам по собі факт несплати на час розгляду питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідачкою таких послуг, не є підставою для відмови у стягненні таких витрат. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні судом першої інстанції додаткового рішення про стягнення судових витрат, а саме, витрат на професійну правничу допомогу, судом було дотримано вимоги процесуального законодавства та судової практики з цих питань та надана відповідна правова оцінка доказам, що були надані суду в обґрунтування вимог про стягнення з позивачки таких витрат, а тому оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Т.В. Крамаренко

Повне судове рішення складено 08 травня 2025 року.