ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2025 р. 	Справа № 520/14745/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 06.12.23  по справі № 520/14745/23
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області                         
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач,   ОСОБА_1 , апелянт 1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі – відповідач,  ГУ ДСНС України  у Харківській  області, апелянт 2), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДСНС України у Харківській області щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті йому грошового забезпечення з 01.01.2020 по дату його звільнення за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
-зобов`язати ГУ ДСНС України у Харківській області здійснити йому перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 01.01.2020 по 27.04.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; 
-зобов`язати  ГУ ДСНС України у Харківській області здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 позов   ОСОБА_1  задоволено частково.
 Визнано  протиправною бездіяльність ГУ ДСНС України у Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення з 29.01.2020 по 27.04.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язано ГУ ДСНС України у Харківській області здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням раніше сплачених сум, за періоди: з 29.01.2020 по 27.04.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення в частині, в якій суд відмовив у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що  з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017  (далі-Постанова №704)  в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік, у тому числі, як розрахункова велична для обчислення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Отже, позивач вважав, що перерахунок та виплату грошового забезпечення, з урахуванням раніше сплачених сум відповідач  повинен бути здійснений з 01.01.2020, а не з 29.01.2020, як встановив суд першої інстанції. Також, посилається на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 640/8668/21.
Вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність його вимог  в частині зобов`язання відповідача  нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення .
Зазначив, що при не проведенні остаточного розрахунку при звільненні для роботодавця настає відповідність, яка визначена ст.117 КЗпП України. Відтак суд, в рамках розгляду справи, констатувавши порушення права у вигляді непроведення остаточного розрахунку при звільненні, повинен захистити це право у спосіб, передбачений законодавством. Однак, фактично судового захисту у цій частині порушеного права позивача не відбулось.
На підтвердження вимог  за ст.117 КЗпП України позивач посилався на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постановах від 13.05.20202 у справі №810/451/17, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14 , від 26.06.2019 у справі №826/15235/16.
Звернув увагу, що судом першої інстанції, що оскаржуване  рішення не містить в собі мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, що, як вбачається з вищевказаного, полягає у ненаданні взагалі оцінки основній підставі позову - невідповідності Постанови № 704 зі змінами, які були внесені постановою кабінету Міністрів України  від 21.02.2018  № 103, зокрема, щодо п.4, нормативним актам вищої юридичної сили - Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.
Відповідач надав суду відзив  на апеляційну скаргу позивача,  в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині, якою позивачу було відмовлено у задоволенні позову,  є законним та обґрунтованим; просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги   ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог,  відповідач також подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення   з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного прийняття рішення, просив його  скасувати  та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. Крім того, у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду, просив судове рішення скасувати, а провадження у справі- закрити.  Відповідно до ч.3 ст.45 КАС України  просив рішення суду  скасувати та  прийняти нове, яким адміністративний позов повернути позивачу у зв`язку зі зловживанням ним процесуальними правами. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначив, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу з 29.01.2020 по дату звільнення здійснені відповідно до чинних на вказаний період вимог законодавства, оскільки Постановою №103 внесено зміни до пункту 4 Постанови №704 та установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. 
Крім того, відповідач зазначив,  що позивач пропустив встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України строк звернення до суду з цим позовом, тому суд першої інстанції повинен був залишити адміністративний позов без розгляду на підставі ч. 3 ст. 123 КАС України. З цього приводу посилався на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постановах від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, від 06.04.2023 у справі №320/7204/21, від 21.04.2021  у справі №640/25046/19, від 20.04.2021 у справі №807/627/16, від 21.05.2020 у справі №826/22361/15, від 12.04.2023 у справі №380/14933/22, в ухвалі Верховного Суду від 04.11.2023 №380/17488/22. 
Щодо вимоги позивача про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення, відповідач зазначив, що вказана вимога є похідною від вимоги щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення, яка, на переконання відповідача, не підлягає задоволенню, а також заявлена передчасно, оскільки не настала подія на підставі чого виникає порушення права позивача з боку відповідача. На цей час відсутні відомості про розмір простроченої, на думку позивача, заборгованості перед ним відповідача, тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні.
Зауважив, що звертаючись до суду з позовними вимогами про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення, позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки події звернення до суду з такими вимогами має передувати подія існування такої затримки, яка у часі виникає з наступного календарного дня після припинення публічної служби та завершується у попередній календарний день по дату проведення виплати боргу. У спірних правовідносинах згадана подія відсутня, оскільки не вирішений спір стосовно відповідності закону управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу повноти розрахунку із заявником при звільненні.
Позивач надав суду відзив  на апеляційну скаргу відповідача,  в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині, якою його позов було задоволено, є законним та обґрунтованим;  вважав доводи  апеляційної скарги  ГУ ДСНС України у Харківській області необґрунтованими та безпідставними.
Зазначив, що строк звернення до суду з позовом  щодо грошового забезпечення не обмежується будь-яким строком  відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України, посилався на висновок Верховного Суду  у постанові від 02.03.2023 у справі №460/14618/21.
Вказав, що початок позовного періоду з 01.01.2020 обумовлений тим, що саме з 01.01.2020 положення п.4 Постанови №704 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили (Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).
Звернув увагу, що відповідачем не було проведено з ним  повного розрахунку при його звільненні зі служби – як факт, а не певна подія, наслідком чого є наступний факт - відповідальність відповідного суб`єкта владних повноважень за ст.117 КЗпП України. 
Акцентував увагу, що позовна вимога щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є спрямованою на майбутнє через наявність ланцюга зв`язки - основна та похідна вимоги: затримка розрахунку при звільненні – відповідальність роботодавця за ст.117КЗпП України, який є нерозривним.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг в їх межах, доводи та заперечення відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому  задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає  з наступних підстав.
Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Судом встановлено, що позивач в спірний період проходив службу цивільного захисту в  ГУ ДСНС у Харківській області до 27.04.2020, оскільки на підставі наказу ГУ ДСНС України в Харківській області від 27.04.2022 № 136 о/с звільнений зі служби .
Позивач, не погодившись із розрахунком відповідачем грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018, а не на 1 січня календарного року,  на відповідний тарифний коефіцієнт, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково  позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 29.01.2020 відновлена дія п. 4 Постанови № 704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018.
Визначаючи дату, з якої слід провести перерахунок  суд першої інстанції виходив з того, що право позивача підлягає поновленню саме з 29.01.2020 - дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, отже підстави для задоволення позовних вимог у період з 01.01.2020 по 28.01.2020 відсутні.
Відмовляючи в задоволенні позову щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є передчасними та такими, що заявлені на майбутнє, за відсутності підстав вважати, що право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті грошового забезпечення буде порушене відповідачем.
Колегія суддів частково  погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 125 Кодексу цивільного захисту України,  населення держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.
Розміри, порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 30.08.2017 прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», що набрала чинності 01.03.2018, та якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту згідно з додатком 6.
Постановою № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103, п.  6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, у постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції:
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Отже, станом на 01.03.2018 (дату набрання чинності Постанови № 103) п. 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 Постанови № 103.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 року у справі № 160/1088/19; постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/2098/19 від 09.06.2022).
Колегія суддів зазначає, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (ст. 6 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому, згідно з частиною 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Величина грошового забезпечення як виплати, що є визначальною при перерахунку пенсії, встановлюється Кабінетом Міністрів України в межах повноважень щодо визначення розміру перерахунку пенсій.
При цьому, зазначення у п. 4 Постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ ( дала-Закон №2262-ХІІ).
Разом з цим, колегія суддів наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Так, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
Закон України від 14.11.2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020 рік не містять.
Таким чином, положення п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 до 01.01.2020 - набрання чинності Законом № 294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.
За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.10.2022 у справі № 400/6214/2 (п. 25), - з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду Верховним Судом у справі № 440/6017/21.
Так, у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21 Верховний Суд на підстав аналізу наведених вище норм права дійшов таких правових висновків:
(1) з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
(2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу П Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII (Закон України) від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України) обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Статтею 7 Закону України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон № 294-IX), зокрема, установлено, що з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб - 2102 грн.
Отже, з огляду на визначені в ч. 3 ст. 7 КАС України правила, а також зважаючи на те, що з 01.01.2020 положення п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 294-IX, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 (через його збільшення на відповідний рік).
Оскільки наведені вище обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів  вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають частковому задоволенню, щодо скасування рішення суду першої інстанції  в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ГУ ДСНС України  у Харківській області щодо не проведення з  ним остаточного розрахунку при звільненні, що полягає у ненарахуванні та невиплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, із перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії та зобов`язання ГУ ДСНС  України у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення, з урахуванням раніше сплачених сум, за період з 01.01.2020 по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом №294-ІХ на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із перерахунком  щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з прийняттям нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Щодо вимог про зобов`язання  нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до абзацу 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ані Кодексом цивільного захисту, ані іншими нормативно-правовими актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку ГУ ДСНС) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби)  регламентовано, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен 
сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів  вбачає, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України викладено в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16, від 12 серпня 2020 року по справі № 400/3151/19.
Так, у межах даної справи судом встановлено право позивача на нарахування та виплату грошового забезпечення у збільшеному розмірі, проте на даний час остаточний розрахунок з ним не проведено, що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.
Крім того, колегія суддів ураховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постановах від 13.05.20202 у справі №810/451/17, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14 , від 26.06.2019 у справі №826/15235/16 повністю узгоджуються з висновками колегії суддів у цій справі.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині позовних вимоги та не вбачає підстав для скасування судового рішення  в частині  відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача  здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні  за період з 01.01.2020 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення.
Щодо доводів ГУ ДСНС у Харківській області про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду колегія суддів зазначає, що з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 13.05.1997 №1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 дійшов висновку про поширення дії частини 1 статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Колегія суддів зазначає, що на момент звільнення позивача зі служби цивільного захисту та виключення його з кадрів ДСНС (27.04.2020) частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, внаслідок чого підстав для застосування строків звернення до суду з цим позовом немає.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.
З огляду на викладене, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.
Посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду у  постановах від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, від 06.04.2023 у справі №320/7204/21, від 21.04.2021  у справі №640/25046/19, від 20.04.2021 у справі №807/627/16, від 21.05.2020 у справі №826/22361/15, від 12.04.2023 у справі №380/14933/22  колегія суддів не приймає, оскільки вона є нерелевантними до справи, що розглядається.
Колегія суддів не бере до уваги  посилання відповідача на  ухвалу Верховного Суду від  04.11.2023 №380/17488/22, оскільки відповідно до ч.5 ст.242  КАС України при виборі і застосуванні  норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з  рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи  сторін, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції зроблено правильні загальні висновки про визнання протиправною бездіяльності відповідача, зокрема, щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення  за 2020 рік з урахуванням величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року , але зроблено помилковий висновок щодо періоду, за який підлягає перерахунку грошове забезпечення позивача у 2020 році, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового  рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині; в іншій частині рішення слід залишити без змін.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1    -  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 у справі № 520/14745/23 скасувати в частині відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1  про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України  у Харківській області щодо не проведення з  ним остаточного розрахунку при звільненні, що полягає у ненарахуванні та невиплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року відповідно , на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, із перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії та про зобов`язання Головне управління Державної служби з надзвичайних ситуацій  України у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення, з урахуванням раніше сплачених сум, за період з 01.01.2020 по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом №294-ІХ на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із перерахунком  щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Ухвалити постанову, якою в скасованій частині задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, що полягає у не нарахуванні та не виплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 28.01.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року , на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Зобов`язати  Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій  у Харківській області здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням раніше сплачених сум, за періоди: з 01.01.2020 по 27.04.2020 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого    Законом України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік"    на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року у справі № 520/14745/23-  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін