Справа № 345/6569/24 
Провадження № 22-ц/4808/422/25
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
               суддів:                Василишин Л. В.,
                                       Томин О. О.,
               секретар                Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2025 року у складі судді Миговича О. М., ухвалене у м. Калуш Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ТОВ «М-Монтаж», Виконавчий комітет Калуської міської ради, про втрату права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ТОВ «М-Монтаж», Виконавчий комітет Калуської міської ради з позовом про втрату права користування житловим приміщенням. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору найму житла. Зазначав, що наймачем квартири з грудня 1989 року була його дружина ОСОБА_4 , а він та відповідачі являлися членами сім`ї наймача. Після смерті дружини у 2003 році договір найму житла було переоформлено на сина ОСОБА_2 . Станом на день подання позову вказана квартира знаходиться в управлінні та обслуговуванні ТОВ «М-МОНТАЖ» м. Калуша. Новий договір найму житла не укладався. Зазначав, що з грудня 2010 року відповідачі виїхали на роботу за межі України і з того часу проживати у вище вказану квартиру не поверталися, що підтверджується актом від 07 листопада 2024 року, складеним ТОВ «М-Монтаж» та може бути підтверджений показами свідків. 
Посилаючись на те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі чотирнадцять років, не приймають жодної участі в її утриманні, а також на те, що позивач позбавлений права укладати різного роду договори надання комунальних послуг як основний квартиронаймач, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.
Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ТОВ «М-Монтаж», Виконавчий комітет Калуської міської ради про втрату права користування житловим приміщенням відмовлено.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неналежну оцінку судом першої інстанції доказів у справі та невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Судом першої інстанції не враховано того, що відсутність основного квартиронаймача житла спричиняє йому істотні труднощі у відносинах із організаціями, які надають житлово-комунальні послуги. Зокрема, він не може встановити в квартирі двозонний електролічильник, щоб зменшити витрати на оплату електроенергії, він не уповноважений підписувати договори на обслуговування, акти звірок, контрольних перевірок обладнання.
ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що треті особи на стороні позивача не заперечують проти задоволення його позовних вимог.
Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що правом звернення до суду з позовом про втрату особою права на користування житлом наділений власник житла, оскільки квартира не приватизована, а тому при визнанні особи такою, що втратила право на житло при тимчасовій відсутності застосовуються норми ст. ст. 71-72 ЖК України, а не ст. 405 ЦК України. 
Також судом першої інстанції не враховано того, що нормами ст. 72 ЖК України встановлено, що позивачами у справах про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, можуть бути особи, які мають право постійного користування даним жилим приміщенням, наймач, члени його сім`ї і бувші члени сім`ї, за якими зберігається це право як за тимчасово відсутніми або які отримали бронь. 
Крім того, позивач зауважує, що у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №522/5654/17 зроблено висновок про те, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можуть звертатися наймач, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а також власники жилого будинку (квартири). А тому, ОСОБА_1 вважає,що він наділений таким правом звернення до суду з позовом, оскільки зібраними ним доказами підтверджується відсутність відповідачів у житлові квартирі без поважних причин понад чотирнадцять років.
Відповідачі та треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору правом подачі відзиву не скористались, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 до апеляційного суду не направляли. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідачі та представники третіх осіб в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками за останнім відомим місцем проживання та за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є членом сім`ї наймача житлового приміщення, яким являється відповідач ОСОБА_2 , що унеможливлює визнати його таким, що втратив право користування квартирою за зверненням позивача. Також суд першої інстанції зазначив, що члени сім`ї наймача користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення не наділяє члена сім`ї наймача правом для звернення до суду із позовом про визнання наймача таким, що втратив права користування житловим приміщенням.
Проте з такими висновками суду погодитися не можна.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Управління «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради № 7567/09.3-03 від 07 листопада 2024 року (а.с. 10).
Також встановлено, що вищезазначеною квартирою сторони користуються на підставі Типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 12 лютого 2003 року. Згідно згаданого договору наймачем квартири є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 6).
З акту, складеного 07 листопада 2024 року ТОВ «Монтаж-М», вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не проживають у вказаній квартирі з 2010 року. Даний факт підтвердили свідки (а.с. 8).
У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» наведено Конституційним Судом України в рішенні від 01 грудня 1994 року № 18-рп/2004 та вказано, що під цим поняттям, що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 466/8886/18 (провадження № 61-13418св20) вказано, що «статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Разом із тим вказані статті не передбачають обмеження кола осіб, наділених правом на звернення до суду з відповідним позовом».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 592/5041/21 (провадження № 61-16079св21) зазначено, що «у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій відмовили у позові не на підставі статті 71 ЖК України, а за недоведеністю порушення прав позивача відсутністю сусіда у кімнаті. У цій справі позивач звернувся до суду із позовом та мотивував порушення його прав тим, що ОСОБА_3 не здійснював оплати за комунальні послуги, за постачання теплової енергії та гарячої води. […] Проте, із справи слідує, що у спірній кімнаті відкрито 3 особові рахунки та за особовими рахунками розподілена площа (а. с. 11). Тобто позивач є користувачем кімнати у гуртожитку із визначеним порядком користування та з окремим особовим рахунком. При цьому про порушення будь-якого іншого інтересу позивач у позові не зазначив. Таким чином, доводи заявника про неврахування висновків Верховного Суду щодо надання можливості особам, які не є власниками спірного майна звертатись до суду за захистом своїх законних інтересів та щодо застосування статей 71, 72 ЖК України у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження, оскільки у задоволенні позову суди попередніх інстанцій відмовили з підстав недоведеності порушення прав позивача, а не виходячи із застосування зазначених заявником норм права. Доводи касаційної скарги про те що суди не врахували вимоги статі 4 ЦПК України, якою передбачено право особи звернутися до суду за захистом не тільки своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і свобод, а ще й законних інтересів є неприйнятними. Як слідує із частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. […] Позовна заява не містить у собі зазначення про порушення будь-яких інших порушених прав, свобод або охоронюваних законом інтересів, ніж ті, що були предметом судового розгляду».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач та відповідачі є співкористувачами спірної квартири та не врахував, що статті 71 та 72 ЖК України не передбачають обмеження кола осіб, наділених правом на звернення до суду з позовом за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.
Відтак доводи скарги в цій частині є обґрунтованими, тому рішення суду необхідно скасувати.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.
Вичерпного переліку поважних причин непроживання законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа продовжує мати намір ставитися до жилого приміщення як до свого місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем був наданий суду акт від 07 листопада 2024 року про непроживання відповідачів за місцем реєстрації, який не містить інформації щодо наявності у квартирі речей відповідачів та причин їх непроживання.
Інших достатніх і достовірних доказів непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців позивачем суду не надано. Не надано також доказів які б свідчили про те, що відповідачі втратили інтерес до спірної квартири.
Долучені позивачем до апеляційної скарги квитанції про оплату комунальних послуг згідно із ч. 3 ст. 367 ЦПК України не можуть бути прийняти апеляційним судом в основу рішення, оскільки позивач не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З урахуванням зазначеного, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження непроживання відповідачів більше шести місяців у спірній квартирі без поважних причин.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
За вищевикладених обставин, з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2025 року – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25 березня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       О. О.Томин