ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 квітня 2025 року           справа №200/8772/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 200/8772/24 (головуючий суддя у І інстанції – Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                           ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати незаконними дії відповідача в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів: 1) навчання з 01.09.1979 по 25.04.1984 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.04.1984; 2) роботи в колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.06.1984 по 03.03.1987; 3) роботи у фермерському господарстві з 18.09.1997 по 30.03.1999;
- зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу періоди: 1) навчання з 01.09.1979 по 25.04.1984 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.04.1984; 2) роботи в колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.06.1984 по 03.03.1987; 3) роботи у фермерському господарстві з 18.09.1997 по 30.03.1999.
В обґрунтування позову зазначив, що 15.11.2024 звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 052630003376 від 22.11.2024 позивачу відмовлено в призначені пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу – 29 років.
При цьому, відповідачем протиправно до страхового стажу не зараховані: період навчання з 01.09.1979 по 25.04.1984, оскільки період навчання перетинається з періодом проходження строкової військової служби з 27.04.1981 по 11.05.1983, а також періоди роботи у колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.06.1984 по 03.03.1987, оскільки у розділі в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів відсутні дати та номери документів за кожний рік, на підставі яких здійснені записи про трудову участь у громадському господарстві. Уточнюючі довідки, видані в Російській Федерації не містять апостилю компетентного органу держави.
Також відповідачем не врахований до страхового стажу період роботи у фермерському господарстві з 18.09.1997 по 30.03.1999, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків на кожну особу, а запис про звільнення не містить підпису відповідальної особи.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 052630003376 від 22.11.2024 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.11.2024 про призначення пенсії за віком у відповідності до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, зарахувавши до його загального страхового стажу періоди:
1) навчання з 01.09.1979 по 25.04.1984 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.04.1984, окрім періоду проходження строкової військової служби з 27.04.1981 по 11.05.1983;
2) роботи в колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.07.1984 по 03.03.1987;
3) роботи у фермерському господарстві з 18.09.1997 по 30.03.1999.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
За результатами розгляду заяви про призначення пенсії позивачу встановлено, що під час розгляду заяви про призначення пенсії за віком до загального страхового стажу не були враховані наступні періоди: 
- навчання з 01.09.1979 по 25.04.1984 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.04.1984, оскільки тривалий термін навчання та період навчання перетинається з періодом проходження строкової військової служби з 27.04.1981 по 11.05.1983; 
- роботи, згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 01.10.1983: в колгоспі “Власть Советов” (мовою оригіналу) з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.06.1984 по 03.03.1987, оскільки, в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів відсутні дати та номери документів за кожний рік, на підставі яких здійснені записи про трудову участь в громадському господарстві. 
Дані довідки про заробітну плату від 27.11.2019 № 247а за періоди протягом протягом липня - вересня 1983 року та липня 1984 року - березня 1987 року, виданої та засвідченої установою Російської Федерації, не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки на документах не проставлено апостиль компетентним органом держави. В довідці відсутня інформація встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів) та зазначено по батькові, російською мовою – “ ОСОБА_2 ”, що не відповідає паспортним даним заявника, російською мовою – “ ОСОБА_3 ”;
- роботи у фермерському господарстві з 18.09.1997 по 30.03.1999, оскільки відсутні документи, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування за кожну конкретну особу. Також запис про звільнення не засвідчений підписом відповідальної особи.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення” передбачено вихід України з Угоди від 13.03.1992. 
З 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР лише по 31.12.1991.
Таким чином, у позивача відсутній стаж роботи 29 років, який дає право на призначення пенсії за віком у віці 60 років. 
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Встановлені обставини справи.
ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_3 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач 15.11.2024 звернувся через територіальний орган Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яке розглянуло заяву позивача за принципом екстериторіальності, прийнято рішення № 052630003376 від 22.11.2024, яким позивачу відмовлено в призначені пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу – 29 років. 
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області до загального страхового стажу позивача не зараховано період навчання з 01.09.1979 по 25.04.1984, оскільки період навчання перетинається з періодом проходження строкової військової служби з 27.04.1981 по 11.05.1983.
Також не зараховано періоди роботи у колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.07.1984 по 03.03.1987, оскільки в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів відсутні дати та номери документів за кожний рік, на підставі яких здійснені записи про трудову участь у громадському господарстві. Уточнюючі довідки, видані в Російській Федерації не містять апостилю компетентного органу держави. По батькові позивача зазначено російською мовою, що не відповідає українському правопису.
Крім того в рішенні зазначено, що з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991.
Також відповідачем не врахований до страхового стажу період роботи у фермерському господарстві з 18.09.1997 по 30.03.1999, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків на кожну особу, а запис про звільнення не містить підпису відповідальної особи.
Страховий стаж позивача становить лише 16 років 06 місяців 28 днів, що недостатньо для призначення пенсії.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що період навчання позивача підтверджений записами в трудовій книжці, тому цей період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачу.
Щодо врахування до страхового стажу періоду роботи позивача в колгоспі, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не доведено наявності обставин, передбачених статтею 56 Закону № 1788, а дані, зазначені в записах трудової книжки колгоспника містять дані про роботу позивача в колгоспі. При цьому, ч. 2 ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 визначено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у випадку виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Щодо несплати страхових внесків, то обов`язок їх сплати та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату внесків законом покладено на страхувальника, тому працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки з вини підприємства-роботодавця.
Оцінка суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законами України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788), "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058).
Відповідно до статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Статтею 8 Закону № 1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, зокрема в період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 років.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).
Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктами 1, 2 зазначеного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У такій довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, надання уточнюючої довідки необхідно тільки в двох випадках: коли трудова книжка відсутня, або коли в ній відсутні відповідні записи.
На підставі пункту «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Періоди навчання можуть зараховуватися до стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці, якщо підставою для внесення записів до трудової книжки про зарахування на навчання та відрахування з навчання зазначено реквізити відповідних наказів або реквізити документа про освіту (диплом, свідоцтво тощо) - номер та дата видачі.
Водночас періоди навчання підтверджуються і дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. 
Окрім того, для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального курсу або окремих його етапів (пункт 8 Порядку № 637).
Як свідчать матеріали справи, трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_4 від 01.10.1983 містить записи № 3-5 про період навчання позивача у технікумі з 01.09.1979 по 01.06.1984.
Разом з тим з 26.04.1981 по 11.05.1983, тобто в період навчання позивач проходив строкову військову службу, після закінчення якої, повернувся до навчання в Новозибківському сільськогосподарському технікумі. 
Таким чином, записами в трудовій книжці НОМЕР_4 від 01.10.1983 та дипломом НОМЕР_1 від 27.04.1984 підтверджено навчання позивача в технікумі, тому період навчання позивача у технікумі з 01.09.1979 по 25.04.1984 має бути зарахований до його страхового стужу, за виключенням періоду проходження строкової військової служби (з 26.04.1981 по 11.05.1983), який врахований відповідачем до страхового стажу.
Щодо врахування періоду роботи позивача в колгоспі суд зазначає наступне.
Відповідачем не враховано до страхового стажу позивача періоди роботи в колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.07.1984 по 03.03.1987 з підстав відсутності інформації про відпрацьовані вихододні та встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві. Також в розділі про кількість відпрацьованих вихододнів відсутні дати та номери документів за кожний рік, на підставі яких здійснені записи про трудову участь у громадському господарстві. Уточнюючі довідки, видані в Російській Федерації не містять апостилю компетентного органу держави. По батькові позивача зазначено російською мовою, що не відповідає українському правопису.
Проте, записи № 1-2 трудової книжки колгоспника містить відомості про роботу позивача у колгоспі “Власть Советов” з 12.07.1983 по 01.10.1983 та записи № 6-7 про роботу у колгоспі “Власть Советов” з 07.07.1984 по 03.03.1987.
Статтею 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Таким чином, стаж роботи в колгоспі враховується за фактичною тривалістю за двох умов, які мають існувати одночасно: невиконання встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та відсутність поважних підстав такого невиконання.
Проте, відповідачем не доведено наявності обставин, передбачених статтею 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, а записи № 1-2 та № 5-6 трудової книжки колгоспника містять дані про роботу позивача в колгоспі.
Крім того, на сторінці 18 трудової книжки наявні додаткові відомості з 1984 року по 1987 рік щодо трудової участі позивача в громадському господарстві, тому спірні періоди роботи позивача в колгоспі “Власть Советов” 12.07.1983 по 01.10.1983 та з 07.07.1984 по 03.03.1987, мають бути зараховані до страхового стажу позивача.
Щодо неврахування періоду роботи позивача на території колишнього СРСР суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Приписами частини другої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Отже, аналіз наведеного вище свідчить, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність або навчання; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
В той же час, Російською Федерацією 11.06.2022 було прийнято закон № 175-ФЗ про денонсацію Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, який набрав чинності 30.06.2022.
Отже, відповідно до ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 Російська Федерація з 01.01.2023 не є державою-учасницею Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, відтак дія вказаної угоди між Україною та Російською Федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів, а саме: Російської Федерації, з 01.01.2023.
Внаслідок виходу з вказаної угоди України, Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 припинила дію з 19.06.2023 щодо взаємовідносин України з іншими державами-учасницями вказаної угоди.
Частиною другою статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 визначено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у випадку виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Таким чином, навіть у випадку виходу держави-учасниці із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян такої держави не втрачають своєї сили щодо обставин, які виникли під час дії Угоди.
Отже є неприйнятними доводи апелянта про незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в колгоспі колишнього СРСР з підстав припинення дії Угоди.
Позиція апелянта суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції правильно відхилені посилання відповідача щодо неврахування періоду роботи позивача на території колишнього СРСР, оскільки вказані обставини не стосуються періодів роботи позивача, що мали місце в період дії вищезазначеної Угоди.
Щодо неврахування до страхового стажу періоду роботі у фермерському господарстві в зв`язку з відсутністю даних про сплату страхових внесків суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 20 Закону № 1058 страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ст. 106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених приписів законодавства свідчить, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від його фінансового стану.
Несвоєчасне виконання роботодавцем обов`язку по своєчасній сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України фактично позбавило позивача соціальної захищеності, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування пенсійним органом до страхового стажу особи при призначенні пенсії періоду його роботи, відносно яких відсутні відомості про сплату страхових внесків.
Вказаний висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 1 листопада 2018 року у справі № 199/1852/15-а, від 30 липня 2019 року у справі № 373/2265/16-а.
Записами в трудовій книжці позивача підтверджено, що в період з 18.09.1997 по 30.03.1999 він працював слюсарем у фермерському господарстві, тому пенсійним органом протиправно не зараховано цей період роботи позивача до його страхового стажу.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 200/8772/24 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 200/8772/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 03 квітня 2025 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України. 
Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий суддя                                                  І.Д. Компанієць

Судді                                                                       А.В. Гайдар

                                                                                  Е.Г. Казначеєв