ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року	Львів	Справа № 460/6126/24 пров. № А/857/22330/24	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року у справі № 460/6126/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 

суддя у І інстанції: Гресько О. Р.;

час ухвалення рішення:  не зазначено;

місце ухвалення рішенням: м. Рівне; 

дата складення повного тексту рішення: 05.08.2024,

       ВСТАНОВИВ:

10 червня 2024 року Рівненським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» від 09 липня 2003 №1058-IV; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 28.05.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, однак відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії, з покликанням на відсутність необхідного страхового стажу. Вказує, що до страхового стажу протиправно не було враховано період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.06.2024 №262840016466 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.05.2024 щодо призначення пенсії за віком відповідно до   ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003. Стягнуто на користь ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем – Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в позові відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що до страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація щодо сплати внесків. На підставі вищевикладеного, Головним управлінням правомірно було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком з врахуванням ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на момент звернення у позивача відсутній необхідний страховий стаж, а саме 30 років. Таким чином, спірне рішення є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановлено, що 28.05.2024 позивач звернулась до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до   статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.06.2024 №262840016466 відмовлено позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Рішення мотивоване тим, що страховий стаж особи становить 29 років 09 місяців 13 днів. Зазначено, що до страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація щодо сплати страхових внесків.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до  статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV  (далі – Закон №1058-IV)   страховий     стаж     - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим  Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися  Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII  (далі -  Закон №1788-XII).
Згідно зі статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, а, відповідно до статті 62 Закону №1788-XII - основним документом, що підтверджує стаж роботи. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Позиція Верховного Суду щодо застосування цієї  статті Кодексу  сформована, зокрема у постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 677/535/16-а, від 26 червня 2019 року у справі № 316/104/16-а (2-а/316/22/16), від 30 вересня 2019 року у справі № 442/168/17, від 20 лютого 2020 року у справі № 376/1419/16-а, від 04 березня 2020 року у справі № 212/510/17-а(2-а/212/77/17), від 31 березня 2020 року у справі № 199/2552/17(2-а/199/115/17), від 23 червня 2020 року у справі № 761/23187/16-а та від 10 січня 2024 року у справі № 280/4284/22.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637  (далі - Порядок №637), передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або  містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж     роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в     пункті 17 цього Порядку,     трудовий стаж     установлюється  на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Виходячи з аналізу зазначених норм вбачається, що     трудова     книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж. Разом з тим, у разі якщо остання  містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи  (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності) то для підтвердження     трудового стажу     приймаються інші документи, визначені  пунктом 3 Порядку №637.  Також у разі неможливості одержання необхідних документів внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку (у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями) трудовий стаж  може бути установлений на підставі показань не менше двох свідків , які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Подібний підхід викладений Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 листопада 2019 року у справі № 676/1433/17, від 04 березня 2020 року у справі №155/1180/17 та від 27 липня 2022 року у справі № 620/3754/18.
Позивачем не було надано копію трудової книжки з відповідними записами про роботу за спірний період.
З метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності  22 січня 1996 року постановою Кабінету Міністрів України №118    (чинна станом на час розгляду справи) затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введено в дію з 1 січня 1996 року (далі -     Положення №118), згідно з яким Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо).
Відповідно до пункту 3 Положення №118 до Державного реєстру включаються дані про юридичні особи, а також їх філії, відділення, представництва, інші відокремлені підрозділи, що розташовані на території України і провадять свою діяльність на підставі законодавства України.
Згідно з    пунктом 15 Положення №118 у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування.
Пунктом 16 Положення №118 встановлено, що використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.
При цьому, Положенням №118 Міністерству статистики доручено забезпечити формування бази даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України із збереженням присвоєних суб`єктам господарської діяльності ідентифікаційних кодів.
Водночас, з 1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України відповідно до частини сьомої статті 58 якого встановлювалось, що  на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.
Таким чином, Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України мав на меті забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, забезпечення єдиних принципів ідентифікації суб`єктів господарської діяльності, накопичення статистичної інформації. На момент початку роботи позивача у МП «ДІР» законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства. Водночас  з 2004 року, у тому числі на момент проставлення штампу на довідці про роботу позивача №38 від 28.11.2005 законодавцем було встановлено вимогу щодо обов`язкового зазначення на печатках і штампах суб`єктів господарювання відомостей про код ЄДРПОУ.
Колегія суддів дослідила код ЄДРПОУ МП «ДІР» вказаний на штампі підприємства у довідці про стаж позивача №38 від 28.11.2005 і встановила, що вказане підприємство було зареєстроване лише 19.12.2005. 
Оскільки МП «ДІР» було зареєстроване лише 19.12.2005, позивач не могла працювати на даному підприємстві з 05.01.1998 по 29.12.2003. Відповідно страхові внески за позивача за спірний період не могли бути сплачені без державної реєстрації роботодавця. 
На переконання колегії суддів, наведених фактів достатньо для того, щоб зробити висновок про відсутність підстав для зарахування позивачу періоду роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003 на МП «ДІР» до страхового стажу, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог. 
Враховуючи дані обставини колегія суддів вважає, що винесене судом першої інстанції рішення, яким задоволено позовні вимоги, слід скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно зі  ст.317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої  інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 241, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року у справі № 460/6126/24 – скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук