УХВАЛА

17 квітня 2025 року
м. Київ

справа №480/6010/24
адміністративне провадження №К/990/14558/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу    ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2025 року у справі №480/6010/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) № 37 від 28 лютого 2024 року "Про результати службового розслідування", в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення "догана" (пункт 2 наказу);
- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу в частині невиплати позивачу додаткової винагороди на період дії воєнного стану за січень 2024 року та і премії за січень та лютий 2024 року у повному обсязі;
- визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу в частині направлення матеріалів службового розслідування щодо позивача до четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Суми територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві) для долучення до матеріалів кримінального провадження № 62024170040000059 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 402 Кримінального кодексу У країни;
- зобов`язати відповідача нарахувати виплатити заборгованість зі сплати грошового забезпечення в повному обсязі: премію за січень та лютий 2024 року у повному обсязі відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства Оборони України від 7 червня 2018 року № 260, та додаткову винагороду за січень 2024 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року № 168, в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а за період безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Не погоджуючись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 3 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку.
У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Під час перевірки зазначених матеріалів встановлено, що подана касаційна скарга не відповідає вимогам статті 330 КАС України, а тому підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою    статті 351 цього Кодексу.
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підстави звернення до Суду покликається на пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що судами попередніх інстанції не враховано:
- правові позиції Верховного Суду у справах №813/1021/17 щодо застосування частини другої статті 74, частини першої статті 73, частини першої статті 75 КАС України, №810/5009/18, №806/526/16, №818/154/16, №177/525/17, №524/5741/16-а, №537/2088/17, №200/1347/24, №600/747/22-а, №813/2250/17, №804/4633/17, №380/3045/21, №800/19/17, 489/4827/16, №640/18156/20 та №826/24815/15;
- правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №520/2261/19 щодо застосування частин першої та другої  статті 77 КАС України.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Проаналізувавши доводи заявника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржник лише зазначив про постанови Верховного Суду, проте чітко не указав норми щодо якої такий висновок сформовано та в чому саме полягає її неправильне застосування судом апеляційної інстанції, обмежившись лише викладенням правових позицій Суду, не зазначаючи конкретно норми права, щодо якої сформовано висновок Верховного Суду, належний, на його думку, до застосування до спірних правовідносин.
Окрім цього, Верховний Суд зазначає, що цитування уривків з постанов Верховного Суду, не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Окрім того, скаржник покликаєтсья на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що Верховний Суд не висловлював правових висновків щодо: 
- прийняття судами рішень лише на підставі міркувань обмеженої кількості осіб - членів комісії з проведення службового розслідування, без дослідження/встановлення первинних документів, зокрема бойових розпоряджень, копії яких відсутні у додатках акту службового розслідування, без дослідження поданих позивачем обґрунтованих доказів та заявлених клопотань, без застосуваннями судами вимог статей 2, 7, 9, 72-77, 90 КАС України, без урахуваннями вимог пункту 1 статті 48 Закону України «Про судочинство та статус суддів»;
- з питання, чи можуть належні докази, які містять інформацію щодо предмета доказування підтверджувати заявлені вимоги та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, підмінятися поняття «внутрішнім переконанням» суддів, яке співпадає з міркуваннями членів комісії із проведення службового розслідування;
-  чи можуть слугувати для суду єдиним належним та достовірним доказом лише суб`єктивні міркування обмеженої кількості осіб.
Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права  щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду та яку, на думку скаржника, судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Суд зауважує, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Натомість по тексту касаційної скарги, скаржник лише цитує норми законодавства, чітко не вказує норму права, застосування якої потребує висновку Верховного Суду, скаржник, як наслідок, належно не обґрунтував у чому саме полягала помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні норми права та як, на його думку, відповідна норма повинна була застосовуватися. 
З огляду на викладене, скаржником не обґрунтовано посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Наступною підставою, яку позивач вказує є пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Суд зауважує, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права. При цьому пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України є відсильною нормою, обґрунтування необхідності касаційного оскарження таким пунктом можливе лише у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт та частину статті 353 КАС України.
Натомість, у касаційній скарзі відсутнє посилання скаржника  на пункт та частину статті 353 КАС України, а неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до наведення норм законодавства, цитат з рішень Верховного Суду, часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Таким чином, скаржнику необхідно уточнити підстави касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції: 1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; 2) копії уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Керуючись статтями 169, 248, 330, 332 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2025 року у справі №480/6010/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -  залишити без руху.
Надати особі, яка подала касаційну скаргу, строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
Копію ухвали направити заявнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

..........................

...........................

...........................
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду