ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2025 року 
м. Київ
справа № 484/4922/19
провадження № 51-7335км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                              ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням засудженого  ОСОБА_6 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2023 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019150110001216, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ульянівки Кіровоградської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області вироком від 21 липня 2022 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 71 цього Кодексу за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2018 року і призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців із конфіскацією майна.
Вирішив питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; процесуальних витрат; речових доказів; арешту майна у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він повторно незаконно придбав, зберігав, перевозив з метою збуту особливо небезпечні наркотичні засоби, а також збув особливо небезпечні наркотичні засоби за таких обставин.
24 червня 2019 року приблизно о 15:20 у квартирі АДРЕСА_2 з метою отримання грошей ОСОБА_6 повторно незаконно збув ОСОБА_8 шляхом продажу за 3000 грн особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс загальною масою в сухому стані 75,198 г, який незаконно придбав (у невстановленій кількості в невстановленому місці) і незаконно зберігав з метою збуту.
Крім того, 30 липня 2019 року приблизно о 15:20 у тій самій квартирі з метою отримання грошей він повторно незаконно збув ОСОБА_8 шляхом продажу за 5000 грн особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс загальною масою в сухому стані 106,272 г та шляхом дарування - канабіс загальною масою в сухому стані 2,484 г, який незаконно придбав (у невстановленій кількості в невстановленому місці) і незаконно зберігав з метою збуту.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 05 вересня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати судові рішення, ухвалені щодо нього, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Суть доводів засудженого зводиться до посилань на незаконність та невмотивованість ухвалених стосовно нього судових рішень, відсутність доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і на те, що висновки судів попередніх інстанцій про протилежне ґрунтуються на недопустимих доказах, оскільки мала місце провокація вчинення кримінального правопорушення.
Як стверджує ОСОБА_6 , суд не приділив належної уваги показанням свідка ОСОБА_8 і не зіставив їх з іншими доказами у справі, що, на його думку, є порушенням статей 9 і 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Крім того, зазначає про відсутність у матеріалах справи даних стосовно збуту ним наркотичних засобів іншим особам, крім ОСОБА_8 , що свідчить про провокацію злочину. За його твердженням, свідок ОСОБА_8 діяла під тиском правоохоронних органів.
Вважає заяву ОСОБА_8 недопустимою, оскільки її не було написано чи подано особисто і свідок заперечила її під час судового засідання. Також указує на недопустимість протоколу допиту ОСОБА_8 через те, що його власноручно склав оперуповноважений Первомайського ВП ОСОБА_9 , а свідок давала показання під його тиском.
Засуджений наголошує на недопустимості протоколів огляду заздалегідь ідентифікованих засобів та огляду покупця, оскільки працівники правоохоронних органів змоделювали злочин. 
Водночас зазначає, що понятий ОСОБА_10 не підтвердив того, що під час затримання ОСОБА_6 його руки світилися від фарби.
Також засуджений стверджує про недотримання органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК у зв`язку з ненаданням доказів того, що під час досудового розслідування було вжито всіх необхідних та достатніх заходів для розсекречення матеріалів, які стали підставою для проведення негласних слідчо-розшукових дій, і що після завершення цієї стадії вказані матеріали не були відкриті стороні захисту.
Крім того, наполягає на недопустимості протоколу обшуку, оскільки слідчу дію здійснила неуповноважена особа, а обшук проводився не за адресою, вказаною у дозволі, і не за місцем його проживання. 
Скаржиться на відхилення судом його клопотання про дослідження речових доказів (джинсів і телефону) та допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і експерта ОСОБА_13 .
Також стверджує про відсутність у матеріалах справи диска із записом судового засідання від 10 вересня 2021 року.
Водночас засуджений акцентує, що апеляційний суд відмовив йому в участі в слуханні справи за його присутності, а під час розгляду в режимі відеоконференції була низька якість звуку, на що він неодноразово звертав увагу колегії суддів. Додатково зазначає про заявлення відводу колегії суддів апеляційного суду, оскільки цією колегією здійснювався розгляд його апеляційної скарги на ухвали суду про продовження запобіжного заходу. Також вказує, що ознайомився з матеріалами справи лише частково, оскільки йому не надали для ознайомлення диски із записами судових засідань.
На переконання ОСОБА_6 , апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо нього, допустив порушення ст. 370 КПК, оскільки не перевірив належним чином аргументів, наведених в апеляційній скарзі, унаслідок чого ухвалив рішення з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
У поданому доповненні засуджений зазначає про відсутність у матеріалах справи технічного запису судового засідання від 22 вересня 2021 року. 
Крім того, ОСОБА_6 вказує про здійснення провокаційних дій щодо нього свідком ОСОБА_8 .
Наголошує, що місцевий суд позбавив його можливості виголосити останнє слово та права заявити клопотання про відновлення з`ясування обставин, установлених під час кримінального провадження, і про їх перевірку доказами.
Також зазначає, що суд у вироку не навів мотивів відхилення його клопотань про допит свідка ОСОБА_14 та експертів.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , навівши відповідні пояснення, підтримали подану засудженим касаційну скаргу з доповненням.
Прокурор ОСОБА_5 висловив заперечення щодо задоволення касаційної скарги засудженого. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, з наведених положень процесуального закону випливає, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
У касаційній скарзі засуджений вказує на неповноту судового розгляду, посилаючись на те, що він заявляв клопотання про дослідження речових доказів (джинсів та телефону), які суд не дослідив, а також про виклик і допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та експерта-спеціаліста ОСОБА_13 .
Перш за все, колегія суддів звертає увагу на те, що сам засуджений у касаційній скарзі зазначає, що суд відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки ці свідки не були зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування.
По-друге, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 також звертався до суду з клопотанням, у якому, посилаючись на частини 3, 4 ст. 359 та ст. 360 КПК, просив викликати спеціаліста. У задоволенні цього клопотання суд відмовив.
По-третє, з матеріалів справи не вбачається, що засуджений звертався до суду з клопотанням про дослідження речових доказів.
Верховний Суд наголошує, що підставою для скасування судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, такі порушення кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Однак засуджений у касаційній скарзі не зазначає, які саме обставини мав встановити суд під час огляду вказаних речових доказів (джинсів та телефону) або яку інформацію мали повідомити зазначені вище свідки, що могло б істотно вплинути на висновки суду щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК. 
На обґрунтування свого висновку суд послався, зокрема, на протоколи: прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02 червня 2019 року, у якій ОСОБА_8 заявила про те, що 01 червня 2016 року ОСОБА_6 запропонував їй придбати в нього наркотичний засіб канабіс за 100 грн за одну «коробку від сірників»; огляду грошових коштів від 24 червня та 30 липня 2019 року; огляду покупця від 24 червня і 30 липня 2019 року; за результатами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10 вересня 2019 року, згідно з яким у період із 07 червня до 05 серпня 2019 року зафіксовані розмови ОСОБА_6 з іншими абонентами та з ОСОБА_8 щодо наркотичних засобів; за результатами аудіо-, відеоконтролю особи від 10 вересня 2019 року і відеозаписи до них; про результати контролю за вчиненням злочину від 24 червня та 31 липня 2019 року, а також висновки експертів від 02 липня, 08 серпня і 18 вересня 2019 року № 992, 1143, 1160.
З урахуванням наведених вище доказів суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 в незаконному придбанні, зберіганні й перевезенні з метою збуту, а також у незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу, вчинених повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.
Водночас місцевий суд оцінив показання свідка ОСОБА_8 , надані нею під час судового розгляду, та критично поставився до них, оскільки свідок заперечила факт придбання наркотичних засобів у ОСОБА_6 , зазначивши, що купувала в нього зелений чай і попросила засудженого зімітувати продаж наркотичних засобів на камеру. Однак суд дійшов висновку, що її показання дані з метою допомогти ОСОБА_6 уникнути відповідальності та спростовуються наведеними вище доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Отже, доводи ОСОБА_6 про відсутність доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є безпідставними і їх неспроможність підтверджена вказаними вище й дослідженими судом доказами, які є логічними, послідовними та узгоджуються між собою. 
У свою чергу засуджений заперечував правильність висновків суду про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, вважав, що вирок ґрунтується, зокрема, на недопустимих доказах. Водночас він обґрунтовував свою позицію доводами, які продублював у касаційній скарзі. 
Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.
Крім того, з рішення апеляційного суду вбачається, що суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого стосовно недопустимості наведених вище доказів з підстав того, що вони здобуті внаслідок провокації.
Зокрема, апеляційний суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), на підставі досліджених доказів не встановив факту провокації з боку правоохоронних органів та дійшов висновку, що уповноважені особи діяли пасивно, не підбурюючи обвинуваченого до вчинення злочину.
Водночас суд відхилив заперечення сторони захисту щодо залучення до оперативних закупок ОСОБА_8 , оскільки стосовно свідка проводилося досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні за збут наркотичних засобів, і зазначив, що цей факт не спростовує висновків місцевого суду.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, вважає їх правильними, а доводи засудженого - непереконливими.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_6 в поданій касаційній скарзі, указуючи про наявність провокації з боку працівників правоохоронних органів, заперечує факт вчинення ним злочину і зазначає про інсценування злочинів, під час яких він приносив на продаж ОСОБА_8 зелений чай. 
У цій частині Верховний Суд зважає на висновки ЄСПЛ у справі «Berlizev v. Ukraine» (заява № 43571/12, рішення від 08 жовтня 2021 року), у яких цей Суд зазначив: «З точки зору фактів Суд вважає  непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували вчинити. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції (§ 46)». 
Аналогічну позицію у низці рішень висловлював і Верховний Суд (див., наприклад, постанови від 20 листопада 2023 року у справі № 359/10291/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17, від 07 грудня 2022 року у справі № 385/619/16).
У цій справі ОСОБА_6 на всіх етапах кримінального провадження заперечував свою причетність до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Сама собою ця обставина ставить під сумнів його твердження про провокацію. Крім того, матеріали справи містять інформацію, яка беззаперечно спростовує ці доводи засудженого.
Рішення Верховного Суду з питань провокації, практика вирішення яких була перейнята цим Судом від ЄСПЛ, указують на те, що суди зобов`язані, оцінюючи доводи сторони захисту про провокацію, провести так звані тести на провокацію, що включають «матеріальний (сутнісний, змістовний) тест» (substantive test of incitement) і «процесуальний тест» (procedural test of incitement).
Ці тести ЄСПЛ детально описав у низці своїх рішень, зокрема в пунктах 101 - 109, 112 - 114 рішення у справі «Lagutin and other v. Russia». 
Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 728/1614/17 вказав, що під процесуальним тестом розуміється наявність у суду можливості перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін.
У свою чергу, матеріальний тест включає відповіді на запитання: (1) чи були підстави для проведення таємної операції, зокрема, чи існували об`єктивні підозри в тому, що заявник брав участь у злочинній діяльності або був схильним до вчинення кримінального правопорушення, поки до нього не звернулася поліція, та (2) чи була поведінка правоохоронних органів по суті пасивною.
Перш за все має бути встановлено, чи існувала об`єктивна підозра, що особа займається злочинною діяльністю або схильна до вчинення злочину (рішення від 04 листопада 2010 року у справ «Bannikova v. Russia» № 18757/06, § 38). Будь-яка попередня інформація про наявний злочинний намір має давати можливість її перевірити (рішення від 15 грудня 2005 року у справі «Vanyan v. Russia» заява № 53203/99, § 49, «Khudobin v. Russia» заява № 59696/00, § 134) й органи влади мають бути здатні в будь-який час довести, що мали достатні підстави для проведення негласної операції ( рішення від 04 листопада 2010 року у справі «Bannikova v. Russia» заява № 18757/06, § 40).
ЄСПЛ вважав, що не можна вважати пасивною поведінку органів влади, коли ініціатором контакту з підозрюваною особою був агент (агенти), коли поновлюється пропозиція після первинної відмови, коли наполегливо схиляють до вчинення злочину (рішення від 01 липня 2008 року у справі «Malininas v. Lithuania» заява № 10071/04, § 37).
З критерієм об`єктивної підозри тісно пов`язане питання щодо моменту, коли органи влади розпочали негласну операцію, тобто агенти лише «приєдналися» до злочинних дій чи підштовхнули до них (рішення від 04 листопада 2010 року у справі «Bannikova v. Russia» заява № 18757/06, § 43).
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу на те, що правоохоронні органи розпочали проведення НСРД після того, як до них звернулася ОСОБА_8 із заявою про те, що ОСОБА_6 запропонував їй придбати наркотичний засіб «канабіс» за ціною 100 грн за один «коробок сірників» (т. 2, а. с. 189). Правоохоронні органи прийняли і зареєстрували цю заяву та розпочали таємну операцію, у ході якої отримали відомості про два факти збуту ОСОБА_6 наркотичного засобу ОСОБА_8 .
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що отримана в передбачений КПК спосіб інформація про злочинну діяльність ОСОБА_6 надавала органу досудового розслідування обґрунтовані підстави для початку заходів контролю за вчиненням злочину з метою її викриття і документування.
Для перевірки критерію чи була поведінка правоохоронних органів по суті пасивною, оцінці підлягають дії правоохоронців та конфідентів на предмет проведення розслідування в пасивний спосіб.
Умовно випадки активності правоохоронних органів щодо схиляння до вчинення злочину можна поділити на дві групи: 1) безпосередня активна поведінка конфідента під час спілкування з обвинуваченим, що спрямована на схиляння його до злочинної діяльності; 2) інші активні дії правоохоронців у процесі розслідування, які виходять за межі здійснення розслідування, у переважно пасивний спосіб.
У цій справі під час двох епізодів збуту наркотичних засобів головними учасниками були ОСОБА_6 як продавець і ОСОБА_8 як покупець, що свідчить про відсутність активного втручання правоохоронців в їхні домовленості.
Відповідно до досліджених судом доказів, зокрема протоколів НСРД та відеозаписів, у ході спілкування ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , яка діяла за дорученням правоохоронних органів, остання не вчиняла наполегливих дій щодо продажу їй наркотичних засобів, не змушувала засудженого їх продавати, а їхні розмови мали характер спілкування продавця та покупця товару. Навпаки, саме ОСОБА_6 проявляв ініціативу на збут наркотичного засобу, зокрема повідомивши свідку, що приїде за умови придбання півтора стакана цієї речовини за 1500 грн.
Той факт, що свідок сама телефонувала ОСОБА_6 , не свідчить про провокацію, адже він міг відмовитися від зустрічі.
Верховний Суд також звертає увагу на збут засудженим свідку 2,484 г наркотичного засобу шляхом подарунку, що додатково підтверджує відсутність провокації з боку правоохоронців.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що поведінка ОСОБА_8 була переважно пасивною, а орган досудового розслідування обмежувався лише документуванням злочинів, діючи у спосіб, передбачений КПК, під час контролю за вчиненням злочину.
Суд вважає безпідставним твердження засудженого про недопустимість як доказу протоколу допиту свідка ОСОБА_8 , оскільки цей протокол не був покладений в основу рішення про доведеність винуватості  засудженого.
Також відхиляє колегія суддів доводи ОСОБА_6 про здійснення тиску на ОСОБА_8 з боку працівників правоохоронних органів, оскільки, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 з цих підстав не зверталася із заявами чи скаргами щодо здійснення на неї тиску представниками органів досудового розслідування.
Верховний Суд не розглядає аргументів засудженого про недопустимість протоколу обшуку домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки суд не взяв до уваги цього доказу через те, що він не має зв`язку з подіями, викладеними в обвинуваченні ОСОБА_6 .
Посилання засудженого на те, що ОСОБА_10 не підтвердив факту наявності слідів фарби на руках ОСОБА_6 під час затримання, Суд відхиляє, адже вони суперечать змісту показань понятого, наданих у судовому засіданні, який вказав, що світіння було як на руках ОСОБА_6 , так і на вилучених у нього грошах. Більш того, під час затримання засудженого були вилучені змиви з його рук для проведення експертизи. Відповідно до висновку експерта від 18 вересня 2019 року № 1160 на змивах з обох рук ОСОБА_6 виявлено сліди спеціальної хімічної речовини - люмінофору. 
Не є прийнятною також вказівка ОСОБА_6 щодо недотримання органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК через нерозсекречення матеріалів, які стали підставою для проведення НСРД.
Так, із наявних у матеріалах кримінального провадження постанов прокурора від 20 червня 2019 року (т. 2, а. с. 215) та 29 липня 2019 року (т. 2, а. с. 239) про надання дозволу на проведення НСРД, а також ухвал слідчого судді Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2019 року № 3342т (т. 2, а. с. 212-213) і № 3345т (т. 2, а. с. 197-198), які були процесуальними підставами для проведення відповідних заходів, убачається, що зазначені документи були розсекречені: постанова від 20 червня 2019 року - 19 вересня 2019 року, постанова від 29 липня 2019 року - 10 вересня 2019 року, а ухвали апеляційного суду - 27 вересня 2019 року. Отже, станом на дату закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні (17 жовтня 2019 року) та виконання вимог ст. 290 КПК, зазначені процесуальні документи були долучені до матеріалів кримінального провадження та надані засудженому під час забезпечення доступу до матеріалів кримінального провадження (т. 3, а. с. 27).
Безпідставними є доводи засудженого про відсутність у матеріалах справи диска із записом судового засідання від 10 вересня 2021 року. Аудіозапис цього засідання долучений до матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 . Відповідно до даних, відображених на ньому, під час зазначеного судового засідання було досліджено докази та оглянуто компакт-диски, на яких зафіксовані факти збуту ОСОБА_6 наркотичних засобів.
Також Суд відхиляє твердження засудженого про відсутність у матеріалах справи технічного запису судового засідання від 22 вересня 2021 року як підставу для скасування судових рішень, з огляду на таке.
Відсутність у матеріалах кримінального провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підставою для скасування судового рішення (п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК).
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено відсутність диска з технічним записом судового засідання від 22 вересня 2021 року, у зв`язку з чим Верховний Суд звернувся до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з листом, у якому просив направити на адресу Суду резервну (архівну) копію носія інформації з аудіозаписом цього судового засідання. 
У відповідь на лист міськрайонний суд надіслав до суду касаційної інстанції архівну копію технічного запису судового засідання від 22 вересня 2021 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 .
Під час відтворення технічного запису цього судового засідання встановлено належну якість звуку, що дозволяє зрозуміти й побачити, що відбувалося в засіданні.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів відхиляє твердження засудженого про нездійснення фіксації судового засідання зазначеного дня.
Крім того, у доповненні до касаційної скарги ОСОБА_6 лише узагальнено вказує, що й на інших записах наявний звук, але відео неможливо відтворити (переглянути). Однак засуджений не конкретизував щодо яких саме судових засідань відеозаписи неможливо відтворити.
Також Суд вважає непереконливими доводи засудженого щодо позбавлення його права на останнє слово, що, на його думку, унеможливило подати клопотання про відновлення з`ясування обставин кримінального провадження та їх перевірку доказами.
Відтворивши технічний запис судового засідання від 19 липня 2022 року, колегія суддів установила, що суд надав ОСОБА_6 можливість висловити останнє слово, однак він не скористався цим правом і приблизно до двох хвилин мовчав.
З огляду на наведене колегія суддів відхиляє твердження ОСОБА_6 про позбавлення його права на подання клопотання про відновлення з`ясування обставин кримінального провадження та їх перевірку доказами.
Крім того, доводи засудженого про нібито заявлений ним відвід колегії суддів апеляційного суду на тій підставі, що ця колегія розглядала апеляційну скаргу щодо запобіжного заходу, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
З матеріалів справи вбачається, що після оголошення складу колегії суддів апеляційного суду ( ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ) засуджений ОСОБА_6 звернув увагу суду на те, що судді ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_16 здійснювали розгляд апеляційних скарг на ухвали суду, зокрема від 12 жовтня 2020 року, про продовження запобіжного заходу.
Для перевірки заявлених засудженим тверджень суд оголосив перерву, а під час наступного судового засідання 31 травня 2023 року повідомив ОСОБА_6 , що зазначені ним судді дійсно розглядали апеляційні скарги захисту на ухвали про продовження запобіжного заходу. Водночас ця обставина не є перешкодою для їх участі у розгляді цієї справи під час апеляційного перегляду. До того ж, на запитання головуючої про наявність відводів ОСОБА_6 зазначив, що відводів не має.
Отже, ОСОБА_6 не заявляв відводу колегії суддів апеляційного суду, а лише висловив зауваження щодо обставин, які, на його переконання, мали суттєве значення для розгляду справи за його обвинуваченням.
Водночас колегія суддів звертає увагу ОСОБА_6 на те, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні надійшов до суду 17 жовтня 2019 року. Відповідно, судові рішення, на які посилався засуджений, були постановлені не на стадії досудового розслідування, а під час судового провадження, що за приписами ч. 1 ст. 76 КПК не призводить до недопустимості повторної участі судді в кримінальному провадженні й не є підставою для відводу зазначених суддів апеляційного суду.
Також неспроможними є аргументи засудженого про часткове ознайомлення з матеріалами справи і ненадання йому дисків із записами судових засідань. 
У матеріалах справи наявні супровідні листи Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2024 року (т. 4, а. п. 257-259), згідно з якими цей суд направив на адресу установи, де перебував ОСОБА_6 , для його ознайомлення всі матеріали кримінального провадження № 1-кп/484/39/22 (справа № 484/4922/19) у чотирьох томах у копіях, завірених належним чином, а також два компакт-диски, що містять записи судових засідань, аудіо- та відеодокази і роздруківку всіх судових засідань, наявних на дисках.
Колегія суддів відхиляє твердження засудженого щодо порушення апеляційним судом його прав, зокрема через проведення розгляду справи в режимі відеоконференції, під час яких був поганий звук та він не бачив суддів.
З урахуванням положень ч. 1 ст. 336 КПК судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі: неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин; необхідності забезпечення безпеки осіб; проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого; необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження; наявності інших підстав, визначених судом достатніми.
Частиною 2 вказаної вище статті, до якої були внесені зміни відповідно до Закону України від 14 квітня 2022 року № 2201-ІХ, передбачено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який тривав на час звернення засудженим до суду з апеляційною скаргою.
З матеріалів справи вбачається, що засуджений звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив забезпечити йому безпосередню участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2022 року закінчив підготовку до апеляційного розгляду, призначив розгляд апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника ОСОБА_20 і вирішив питання про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції з Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_6 . 
Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що з метою забезпечення оперативності судового провадження, враховуючи утримання ОСОБА_6 у вказаній установі на значній відстані від міста Миколаєва, ці обставини визнав достатніми для здійснення судового провадження в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні від 31 травня 2023 року ОСОБА_6 повторно заявив клопотання про проведення апеляційного розгляду за його безпосередньою участю в судовому засіданні, однак суд не задовольнив його з підстав того, що це питання суд уже вирішив ухвалою від 14 вересня 2022 року і в умовах воєнного стану конвоювання засуджених не відбувається, а участь обвинуваченого в режимі відеоконференції не позбавляє його процесуальних прав.
Водночас у матеріалах справи наявні заяви засудженого, відповідно до яких ОСОБА_6 згоден на проведення судових засідань Миколаївським апеляційним судом у режимі відеоконференції. 
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів уважає, що в цій справі прийняття апеляційним судом рішення про здійснення апеляційного розгляду за участю обвинуваченого в режимі відеоконференції не порушило його прав. Водночас суд під час розгляду провадження в режимі відеоконференції з ОСОБА_6 обґрунтовано відхилив його вимогу про доставлення до зали суду, оскільки він не навів достатніх аргументів про необхідність забезпечення його безпосередньої присутності в залі суду.
Також є голослівними твердження засудженого про неналежну якість звуку та відеозв`язку, оскільки за результатом відтворення технічних записів судових засідань апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_6 висловлював аргументи, наведені в його апеляційній скарзі, відповідав на питання колегії суддів, виступав у судових дебатах і з останнім словом.
Водночас Верховний Суд не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене місцевим судом покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК, оскільки воно відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу.
Отже, переконливих доводів, які би ставили під сумнів умотивованість висновків судів попередніх інстанцій засуджений у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене Суд відхиляє вказані доводи засудженого. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, апостановлені щодо нього судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу з доповненням засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2023 рокущодо ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                     ОСОБА_3