ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/4675/19  Номер провадження 22-ц/814/1024/25	Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення - 29 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договорами позики, а саме 140 000 грн та 9 400 доларів США – основного боргу, 42 431,51 грн та 2 863,40 доларів США – нарахованих процентів, 6 812,05 грн та 461,24 доларів США – три проценти річних від простроченого боргу, 13 384 грн – інфляційних втрат, що нараховані станом на 25 листопада 2019 року, а всього 202 627,56 грн та 12 724,64 доларів США.
Позовна заява мотивована тим, що 23 лютого 2018 року між ним і ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким відповідач отримав від нього в борг 70 000 грн та 9 400 доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідач зобов`язався повернути суму позики протягом півтора місяці, тобто до 07 квітня 2018 року.
 Крім того, за договором позики від 02 березня 2018 року ОСОБА_1 отримав від позивача в борг 70 000 грн, які зобов`язався повернути протягом півтора місяці, тобто до 17 квітня 2018 року, про що в цей же день власноручно написав розписку.
Незважаючи на вимоги позивача щодо повернення отриманої суми коштів позичальник борги не повертає та договірні зобов`язання належним чином не виконує.

Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за станом на 25.11.2019 за борговими розписками від 02.03.2018 та від 23.02.2018 в розмірі 202 627,56 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за борговою розпискою від 23.02.2018 в розмірі 9 400 доларів США, судовий збір у розмірі 4 297,16 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 березня 2021 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі № 623/4675/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, справу направити для нового розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про призначене судове засідання на 27.10.2020. 
Суд у оскаржуваному рішенні дав оцінку наданим раніше заявам відповідача про відкладення слухання справи, зазначивши про ненадання підтверджень хвороби та зловживання процесуальними правами, однак такі висновки є передчасними, оскільки кожна людина хвилюється за своє життя через COVID-19.
Суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем надано лише копії розписок, тоді як останній повинен був надати оригінали, і справжність цих розписок ніхто не перевіряв. 
Додатково повідомляє про нові докази у справі, а саме у січні 2021 року він звернувся до Ізюмського районного управління Національної поліції із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення з боку позивача в частині отримання від нього позивачем боргових розписок без фактичної передачі грошей. 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою цього ж суду від 07 червня 2021 року справу призначено до розгляду на 19 серпня 2021 року.
 19 серпня 2021 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням суддів у відпустці, а призначений в подальшому розгляд на 02 грудня 2021 року – у зв`язку з перебуванням судді у службовому відрядженні.
 Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» змінено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду та визначено її Полтавському апеляційному суду.

 Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 651 грн, сплачений при подачі апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії: Дорош А.І., Триголов В.М..

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання  ОСОБА_1 в борг 70 000 грн і 9 400 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути через півтора місяці (т.1 а.с.14). 
 02 березня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено ще один договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_1 в борг 70 000 грн, які позичальник зобов`язався повернути через півтора місяці (т.1 а.с.14). 
 Вищевказані розписки написані та підписані власноручно ОСОБА_1 (а.с.14-15).
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що боргові розписки містять у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.
Зокрема вказував, що оригінали боргових розписок від 02 березня 2018 року та від 23 лютого 2018 року перебувають у позивача та не повернуті відповідачу, а також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позичальником взятих на себе зобов`язань і повернення позик у визначений розписками строк. 
Оскільки відповідач не надав доказів повернення боргу, то на підставі частин першої, другої статті 1049, частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України з нього підлягає стягненню сума боргу за борговими розписками від 23 лютого 2018 року та від 02 березня 2018 року, які надавалися в національній валюті гривні на загальну суму 202 627,56 грн, з яких 140 000 грн – основна сума боргу, 42 431,51 грн – сума нарахованих процентів, 13 384 грн – інфляційні втрати, 6 812,05 грн – три проценти річних від простроченого боргу.
 За умовами боргової розписки від 23 лютого 2018 року у позику були передані також грошові кошти у іноземній валюті – доларах США, які позичальник зобов`язався повернути саме в іноземній валюті – доларах США. Тому, приймаючи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд дійшов висновку, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг у іноземній валюті, а саме в сумі 9 400 доларів США основного богу.
 При цьому позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 нарахованих процентів у розмірі 2 863,40 доларів США та 461,24 доларів США – трьох процентів річних від простроченого боргу за борговою розпискою від 23 лютого 2018 року не підлягають задоволенню, оскільки у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Також відсотки відповідно до облікової ставки Національного банку України розраховуються щодо національної валюти гривні, а не іноземних валют, а саме долара США.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону. 
Сталою судовою практикою закріплені такі критерії застосування норм права у спірних правовідносинах. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц), від 23 жовтня 2019 року (справа № 723/304/16-ц) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року (справа № 369/11450/19) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
       Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв?язку з якими скасовано судові рішення, є обов?язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. 
У постанові від 20 листопада 2024 року Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду і повертаючи справу на новий апеляційний розгляд, виклав такі висновки.
       «Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у його задоволенні у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять оригіналів розписок ОСОБА_2 від 02 березня 2018 року та від 23 лютого 2018 року, суд апеляційної інстанції не врахував вищенаведених норм процесуального права, не звернув уваги на те, що звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, ОСОБА_1 надав належним чином завірені копії вказаних боргових розписок, зазначивши, що оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви, знаходяться у нього, а тому суд дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю лише з тих підстав, що позивач не надав оригіналів боргових розписок.
За наявності передбачених процесуальним законом підстав для витребування оригіналів боргових розписок, суд апеляційної інстанції таких дій не вчинив, що призвело до неповного встановлення дійсних обставин справи та невідповідності ухваленого судового рішення завданням та основним засадам цивільного судочинства.
…

Крім того, суд апеляційної інстанції не дав оцінки тим обставинам, що сторона відповідача не подавала відзив на позовну заяву та під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач сам особисто неодноразово подавав до суду заяви про відкладення судових засідань, тобто був обізнаний про розгляд справи місцевим судом та мав можливість скористатися всіма наданими йому правами, однак не висловлював своїх заперечень та не спростував доводів позивача, зокрема про перебування у нього оригіналів боргових розписок від 02 березня 2018 року та від 23 лютого 2018 року, не заявляв клопотання про витребування у позивача та долучення до матеріалів справи зазначених оригіналів розписок, а також не вказував про відсутність боргових зобов`язань, чи їх виконання.»
На виконання наведених висновків апеляційний суд ухвалою від 26 лютого 2025 року витребував у ОСОБА_2 оригінали розписок від 02 березня 2018 року і від 23 лютого 2018 року (т.2 а.с.156-148).
ОСОБА_2 подав апеляційному суду письмові пояснення, у яких повідомив, що оригінали розписок він зберігав у сейфі на АЗС, що належить ТОВ Ольга», директором якого він є, і розташована на території Ізюмської громади, яка перебувала в окупації понад сім місяців. У зв?язку з бойовими діями він мусив терміново евакуюватися, а після повернення дізнався, що АЗС була зруйнована і пограбована, у тому числі і сейф, де зберігалися розписки. По цьому факту зареєстроване кримінальне провадження, про що долучені копії відповідних документів.
Апеляційний суд приймає до уваги наведені пояснення і, перевіривши матеріали справи, приходить до таких висновків.
ОСОБА_2 долучив до позову завірені копії розписок від 23 лютого 2018 року і від 02 березня 2018 року (т.1 а.с.14,15), повідомивши у тексті позову про наявність у нього оригіналів вказаних документів (т.1 а.с.5).
Дослідженням перебігу розгляду справи у суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відзив на позовну заяву не подав, у судові засідання не з?являвся, подаючи заяви про відкладення судових засідань з посиланням на на необхідність укладення договору про надання правової допомоги, зайнятість його представника і обмеження, введені у країні в зв?язку з епідемією COVID-19 (т.1 а.с. 42, 48, 55,62,72,82,92)  
Зі сплином 8 місяців підготовчого судового засідання представник позивача, посилаючись на відсутність відзиву на позов, просила закрити підготовче засідання і призначити справу до розгляду по суті (т.1 а.с.93).
29 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав суду чергову заяву про відкладення судового засідання, посилаючись на обмеження, введені у країні в зв?язку з епідемією COVID-19 (т.1 а.с.106).
У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 , заперечуючи проти заявлених вимог, стверджував, що зміст наданих суду копій розписок не відповідає дійсності, не підтверджують факт передачі йому коштів (т.1 а.с.134, 143).
У січні 2021 року ОСОБА_1 подав суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного 12 січня 2021 року, посилаючись на те, що він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього злочину. До клопотання долучені: копія його заяви і скарги на бездіяльність (т.1 а.с.165-167). У заяві про злочин ОСОБА_1 повідомив, що він особисто написав розписки, на які посилається позивач у цій справі, проте такі розписки виконані відповідачем під тиском, внаслідок примусу, шантажу і погроз з боку позивача. ( ОСОБА_2 ).
В апеляційній скарзі на заочне рішення ОСОБА_1 підтвердив факт написання ним особисто розписок, посилаючись на примушування з боку ОСОБА_2 (т.1 а.с.196 і зворот) і, акцентуючи увагу апеляційного суду на недослідження судом першої інстанції оригіналів розписок, не заявив про витребування оригіналів розписок у позивача.
Долучені ОСОБА_1 до клопотання, адресованого Харківському апеляційному суду, копії допиту свідків містять відомості про написання ОСОБА_1 розписок і отримання ним грошових коштів (т.1 а.с.221-227). 
У клопотанні, адресованому Харківському апеляційному суду, ОСОБА_1 підтверджує факт написання ним розписок, проте стверджує, що кошти у борг йому не передавалися (т.1 а.с.232-240).
У письмових поясненнях від 16 серпня 2021 року апеляційному суду представник позивача в черговий раз підтвердила наявність оригіналів розписок у позивача і готовність надати їх суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.6-7).
ОСОБА_1 двічі подавав Харківському апеляційному суду клопотання про відкладення судових засідань, посилаючись на службове відрядження, необхідність оскарження рішення про закриття кримінального провадження (т.2 а.с.10, 14). Клопотань про витребування у позивача оригіналів розписок не заявлено.
Наведене дає підстави зробити обгрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 визнає факт власноручного написання ним розписок, отже відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України ця обставина визнається апеляційним судом доведеною і сама лише наявність у справі завірених копій розписок не спростовує факту укладення договорів позики.
Оцінюючи доводи відповідача про безгрошовість укладених договорів позики та існування інших правовідносин (правочинів) між сторонами спору, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач всупереч приписам ст.81 ЦПК України не довів належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається, заперечуючи проти позову, зокрема психологічний примус, існування інших правовідносин між сторонами – передача коштів з метою уникнення ОСОБА_2 перевірок на автозаправних станціях, адже доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

 На переконання апеляційного суду суд першої інстанції з урахуванням наведених вище обставин виконав вимоги ст. 89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів. 

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07 квітня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов