ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2405/25 Справа № 201/7274/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області 
на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року про залишення без розгляду 
заяви Маріупольської міської ради Донецької області, заінтересована особа: Комунальний заклад дошкільної освіти «Ясла-садок №103 «Червоненька квіточка», про встановлення факту володіння нежитловою будівлею на праві комунальної власності , -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року Маріупольська міська рада Донецької області звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту володіння нежитловою будівлею на праві комунальної власності, де заінтересованою особою є Комунальний заклад дошкільної освіти «Ясла-садок №103 «Червоненька квіточка» .
Заява мотивована тим, що Маріупольська територіальна громада, в особі Маріупольської міської ради, є власником нежитлової будівлі (будівля дитячого садка) загальною площею 2139,6 кв.м, що розташована за адресою: Україна, Донецька обл., місто Маріуполь, бульвар Морський, будинок, 9.
       Вищевказана нерухомість розташована на тимчасово окупованій території, що підтверджується Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (зі змінами). Відповідно до цього наказу, вся територія Маріупольського району відноситься до переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України (дата початку тимчасової окупації 05 березня 2022).
       Внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, ведення активних бойових дій на території м. Маріуполь, систематичних ракетно- бомбових, артилерійських та танкових обстрілів, було втрачено (знищено) оригінали правовстановлюючих документів на нежитлову будівлю, загальною площею 2139,6 кв. м., за адресою: Україна, Донецька обл., місто Маріуполь, бульвар Морський, будинок, 9.
       Отримати дублікат зазначеного документа або відновити його в позасудовому порядку неможливо, оскільки через активні бойові дії, відсутність централізованої евакуації персоналу і документів, блокування та подальшу окупацію міста Маріуполя, доступу до документів Маріупольської міської ради наразі немає.
       Встановлення факту володіння зазначеною будівлею на праві комунальної власності заявнику потрібно для можливості як власнику розпоряджатись своїм майном.
У зв`язку з чим просила суд встановити факт володіння нежитловою будівлею, загальною площею 2139,6 кв.м., що розташована за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, бульвар Морський, буд. 9 на праві власності за заявником, Маріупольською міською радою. 

       Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року заяву Маріупольської міської ради Донецької області, заінтересована особа: Комунальний заклад дошкільної освіти «Ясла-садок №103 «Червоненька квіточка», про встановлення факту володіння нежитловою будівлею на праві комунальної власності - залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі апелянт - Маріупольська міська рада Донецької області, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

       Учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

15 квітня 2025 року від апелянта Маріупольською міською ради Донецької області надійшла заява про розгляд справи без участі. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Залишаючи без розгляду заяву, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту володіння нежитловою будівлею пов`язане з подальшими майновими правовідносинами власності (складовою частиною якої є право володіння) з приводу нерухомого майна, то суд вважає, що з вищевказаного спору вбачається спір про право між заявником та заінтересованою особою. 
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі, зважаючи на наступне.
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не
є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

       Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
       Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
       У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
       Із матеріалів справи відомо, що Маріупольська міська рада Донецької області звернулась до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт володіння нежитловою будівлею на праві комунальної власності.
       Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства,
в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
       Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
       У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
       Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
       Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому випадку між цими особами виникає спір про право.
       Підставою звернення Маріупольської міської ради Донецької області до суду із цієї заявою є те, що внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, ведення активних бойових дій на території м. Маріуполь, систематичних ракетно- бомбових, артилерійських та танкових обстрілів, було втрачено (знищено) оригінали правовстановлюючих документів на нежитлову будівлю, загальною площею 2139,6 кв. м., за адресою: Україна, Донецька обл., місто Маріуполь, бульвар Морський, будинок, 9 , яка розташована на тимчасово окупованій території, власником якої є заявник, у зв?язку із чим останній позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном (спірною нежитловою будівлею). 

       Метою заявлення вимог Маріупольської міської ради Донецької області
є визнання за нею права володіння спірною нежитловою будівлею. 

       Тобто заявник фактично просить визнати за ним право власності, набуте раніше на законних підставах.

       З урахуванням мотивів заяви у цій справі та її мети, питанням, яке належить дослідити, є визначення порядку захисту порушених прав заявника щодо володіння на праві комунальної власності нежитловою будівлею, оригінали правовстановлювальних документів на яку було втрачено.
       З огляду на те що йдеться про правовідносини, що стосуються права власності та повноважень власника, цілком очевидно, що закон, який регулює спірні правовідносини, є не процесуальним, а матеріальним.
       У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
       Зі змісту статті 392 ЦК України випливає, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності
       Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (див. постанови від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 та від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19).
       Результат аналізу наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлювальних документів на яке було втрачено, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини.
       Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви (стаття 392 ЦК України), а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.
       Враховуючи викладене, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про те, що фактично заявник шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, ставить вимоги про визнання за ним права власності на спірне нежитлове приміщення, що суперечить статті 293 ЦПК України.
       Проте, вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду, суд першої інстанції помилково вказав про наявність спору про право, оскільки за обставин цієї справи питання, яке ставить заявник перед судом, вирішується лише в порядку позовного провадження, у зв?язку із чим оскаржуване судове рішення слід змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 02 квітня 2025 року у справі № 201/9106/24.
       Відповідно до приписів статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - зміні в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови. 
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області - задовольнити частково.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року про залишення без розгляду - змінити та викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров