ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4559/25 Справа № 209/8048/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,
суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Решетник Т.О., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У грудні 2023року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 про визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на частину нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,6 кв.м, яку в цей час переобладнано у перукарню та торговельні павільйони (вбудоване приміщення № 1), що складається із: 5-1-1 – коридор площею 2,1 кв.м; 5-1-2 – зал перукарні площею 15,8 кв.м; 5-1-3 – кімната персоналу площею 4,5 кв.м; 5-1-4 – вбиральня площею 2,5 кв.м; 5-1-5 – підсобне приміщення площею 0,9 кв.м; 5-1-6 – підсобне приміщення площею 0,6 кв.м; 5-1-7 – зал перукарні площею 4,4 кв.м; 5-1-8 – вестібюль площею 3,8 кв.м. Загальна площа по приміщенню перукарні 34,6 кв.м, з яких: 5-21 – коридор площею 1,9 кв.м; 5-2-2 – торговий зал площею 15,0 кв.м; 5-2-3 – підсобне приміщення площею 4,0 кв.м; 5-2-4 – вбиральня площею 2,0 кв.м. Загальна площа по торговельному павільйону 5-2 22,9 кв.м, з яких: 5-3-1 – коридор площею 1,9 кв.м; 5-3-2 – вбиральня площею 1,7 кв.м; 5-3-3 – торгова зала площею 10,5 кв.м.
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 20 червня 1992року, та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 11 січня 2021року шлюб між сторонами було розірвано.
За період шлюбу за спільні кошти подружжя за договором купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2000року була придбана квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 71,6 кв.м.
Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем та згодом квартиру було переобладнано на підставі рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 464 від 27 листопада 2000року «Про дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 під перукарню з організацією окремого входу та прибудовою торгових павільонів»,та дозволу на виконання будівельних робіт за № 93 від 01 листопада 2007року.
Після підписання договору та переобладнання зазначеної квартири під перукарню та торгівельні повільони (вбудоване приміщення № 1) Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації»02 липня 2012року був виданий технічний паспорт. Однак як пояснювала позивач - відповідачем не було здійснено з 01 січня 2023року реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно, в реєстрі речових прав відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру відсутні. Оціночна вартість спірного нерухомого майна складає 406 800,80грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2025року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, не підлягають поділу (виділу).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
26 січня 2025року  ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2025року.
В апеляційній скарзі заявниця не погодилася з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення та задоволення позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що судом першої інстанції було зроблено невірний висновок щодо статусу спірного майна, оскільки спірна квартира не є самочинним будівництвом, а є об`єктом незавершеного будівництва. 
Заявник зазначала, що суд при поділі майна мав змогу визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовувала свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2025року витребувано з Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу; та 11 березня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2025року.
27 березня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 10?? год 15 квітня 2025року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Позивачка ОСОБА_1 перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі з 20 червня 1992року, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 392 /а.с.6/.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2021року шлюб між сторонами було розірвано /а.с.4-5/.
За період шлюбу та за спільні кошти позивачкою та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2000року, посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1384, була придбана квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 71,6 кв.м /а.с.8/.
Згідно листа Комунального підприємства «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації»Дніпропетровської обласної ради від 15 грудня 2023року № 1/2243 відомості про право власності на вказану квартиру було перевірено на паперових носіях БТІ, згідно яких майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 . Вказану квартиру було переобладнано згідно рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 464 від 27 листопада 2000року «Про дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 під перукарню з організацією окремого входу та прибудовою торгових павільонів», рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 46 від 28 січня 2009року «Про поновлення дії рішення виконавчого комітету від 27.11.2000 року за № 464 з урахуванням рішення виконавчого комітету міської ради від 15.12.2005 року № 950 від 24.01.2007 року за № 36 від 26.12.2007 року за № 987»та дозволу на виконання будівельних робіт за № 93 від 01 листопада 2007року –продовжено дію вищенаведеного рішення /а.с.7/.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 09 січня 2024року відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 /а.с.27/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що спірний об`єкт нерухомого майна, який було переобладнано, не є об`єктом права власності, а тому воно не може бути предметом поділу.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції здійсненні з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Беззаперечною є та обставина, що спірна квартира набута подружжям в період шлюбу та належала їм на праві спільної сумісної власності.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними /стаття 63 СК України/.
Також відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007року № 55 (далі – Інструкція).
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015року у справі № 6-159цс15.
Оскільки до квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71,6 кв.м, яка переобладнана в перукарню,входить самочинно збудований об`єкт – торгівельні павільони (вбудоване приміщення № 1),питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після введення самочинного будівництва до експлуатації та визнання права власності на нього відповідно до закону.
Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013року у справі № 6-130цс13 і від 30 вересня 2015року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2020року у справі № 630/491/17.
Встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази введення в експлуатацію реконструйованого спірного майна, зокрема квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Твердження позивачки про те, що судом першої інстанції було зроблено невірний висновок щодо статусу спірного майна, оскільки спірна квартира не є самочинним будівництвом, а є об`єктом незавершеного будівництва, – є безпідставним.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка не довела належними та допустимим доказами, що спірна квартира є об`єктом незавершеного будівництва.
Позивачка не заявляла клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, з метою підтвердження того, що об`єкт є незавершеним будівництвом – встановлення ступеня будівельної готовності об`єкта; відповідності спірного майна державним будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам та вимогам.
Відсутність в матеріалах справи дозволу на будівництво, проекту, позбавило суд можливості перевірити наявність/відсутність порушення умов, передбачених у цих документах. Відсутність звіту про проведення судової будівельно-технічної експертизи позбавило суд можливості перевірити ступінь, у відсотковому співвідношенні (%) будівельної готовності об`єкта, а також відповідність об`єкта державним будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам та вимогам.
Отже, відсутність вказаних доказів, тягне визнання будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що переобладнання квартири під перукарню з добудовою торговельного павільйону вона провела з дозволу органу місцевого самоврядування, з розробленням та затвердженням проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, не спростовують висновків суду першої інстанції про неможливість поділу спірної квартири.
Доводи апеляційного скарги про те, що суд при поділі майна мав змогу визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін, – суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивачка просила суд визнати за нею право власності саме на завершений об`єкт – квартиру, яка переобладнана у перукарню та торговельний павільйон, а не на об`єкт незавершеного будівництва чи будівельні матеріали та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва об`єкта незавершеного будівництва.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Тож, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні.
       Посилання ОСОБА_1 , як на підставу апеляційного оскарження, на застосування норм права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилався як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Проте, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції стягнув з позивачки на користь відповідача судовий збір в розмірі 2 034,00грн.
Заразом, на наведених умов суд першої інстанції повинен був покласти судові витрати, що складаються із судового збору на позивачку, враховуючи результат розгляду справи.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2025року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 2 034,00грн.
Підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2025року в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судового збору в розмірі 2 034,00грн– скасувати.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 квітня 2025року.

Судді: