УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 квітня 2025 року                                                 
м. Київ
 
справа № 757/5163/23
провадження № 61-419ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року
 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), у якому просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь суму вкладу в розмірі 20 139,32 доларів США, суму нарахованих відсотків 
у розмірі 14 998,55 доларів США, 3% річних - 4 967,52 доларів США; за картою 
для виплат НОМЕР_1 : суму вкладу в розмірі 13 067 грн, 3 % річних у розмірі 
3 223,13 грн; інфляційні втрати в розмірі 18 701,16 грн; за депозитною картою НОМЕР_2 : суму вкладу в розмірі 119,29 доларів США та 3 % річних у розмірі 29,42 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 
2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу від 18 лютого 2013 року № SAMDN80000733152182 суму неповерненого вкладу в розмірі 20 001,23 доларів США, 14 457,88 доларів США - 
несплачених процентів відповідно до умов договору, а також 3 % річних 
за невиконання зобов`язання, що становить 26 811,94 грн.
 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач довів факт укладення між сторонами договору банківських вкладів та внесення грошових коштів на відповідні рахунки, відкриті 
в АТ «КБ «Приватбанк», які вкладнику не повернено. Отже, відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без реагування, тому з АТ «КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 
на користь позивача відповідна сума прийнятих від нього банківських вкладів.
 
Крім того, суди вказали, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» 
є належним відповідачем у цій справі, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Також суд апеляційної інстанції мотивував оскаржувану постанову тим, 
що АТ КБ «ПриватБанк» не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди ОСОБА_1 , не повернув на вимогу позивача кошти за депозитним вкладом,
і тому, з огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку 
про стягнення зазначених коштів саме з АТ КБ «ПриватБанк».
 
09 січня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк», засобами поштового зв`язку, звернулося 
до Верховного Суду із касаційної скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 10 грудня 2024 року у цій справі, у якій представник заявника, посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року в частині задоволених вимог та в незмінній апеляційним судом частині та в цих частинах ухвалити нове рішення  про відмову в задоволенні позову, а в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано АТ КБ «ПриватБанк» строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема запропоновано надати докази сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
На виконання вимог ухвали Верховного Суду 03 лютого 2025 року представником заявника надано суду матеріали на усунення недоліків, з яких вбачається, 
що недоліки касаційної скарги представником заявника усунуто.
 
Підставою касаційного оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 10 грудня 2024 року представник заявника вказує неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми статей 520, 526, 1058-1061 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, 
від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 та від 06 жовтня 2021 року 
у справі № 263/11275/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у цій справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року АТ «КБ «Приватбанк» уклало договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за договором банківського вкладу. Крім того,  зміна боржника 
у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема: 18 лютого 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу 
№ SAMDN80000733152182, вклад «Стандарт», відповідно до умов якого 
ОСОБА_1 передав банку 15 001,23 доларів США, з процентною ставкою 
8,5 % річних, особовий рахунок НОМЕР_3 , строком на 365 днів до 18 лютого 
2014 року включно. 
 
26 червня 2013 року рахунок № НОМЕР_3 поповнено на 3 000 доларів США, а 29 липня 2013 року на 2 000 доларів США. 
 
05 травня 2014 року АТ КБ «Приватбанк» видав позивачу довідку № 20553895 
про стан рахунків.
 
05 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» 
із заявою про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів 
з процентами.
 
17 листопада 2021 року АТ КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-211116/15113 повідомив ОСОБА_1 про неможливість задоволення заяви, оскільки 
під час отримання звернень клієнтів банку засобами поштового зв`язку банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит.
 
Станом на момент зазначеного звернення належні ОСОБА_1 кошти 
АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернено.
 
Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах 
та в порядку, встановлених договором.
 
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) 
та звичаями ділового обороту.
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються 
від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує
його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути 
замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Згідно із частиною першою статті 654 цього Кодексу зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється 
або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом 
чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.
 
У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір 
є нікчемним (частина друга статті 1059 ЦК України).
 
За положеннями статті 633 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором.
 
Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша, друга статті 228 цього Кодексу).
 
Згідно із частиною п`ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
 
Як вбачається із приписів статті 520 ЦК України законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
 
Тлумачення статей 520, 521 ЦК України свідчить, що при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником, 
і для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування 
двох складових: 1. Вчинення договору (двостороннього правочину) між новим 
та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. 2. Надання кредитором згоди на переведення боргу.
 
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків 
для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
 
Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 якщо кредитор не надавав згоди 
на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» 
за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу, укладений шляхом використання принципу мовчазної 
згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. Тому саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.
 
З огляду на зазначене суд касаційної інстанції доходить висновку, що оскільки ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за депозитним договором, то відповідно до статті 520 ЦК України договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений 
між АТ «КБ «Приватбанк» і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, є нікчемним та спрямованим на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України.
 
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі, оскільки в силу нікчемності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року відсутні підстави для залучення ТОВ «ФК «Фінілон» 
у справі як відповідача та/або як третьої особи.
 
Така правова позиція узгоджується з висновком, викладеним у постанові 
Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20,
а також у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі 
№ 729/887/19 (провадження № 61-14093св20) та від 15 червня 2022 року у справі № 199/5331/19 (провадження № 61-16448св20).
 
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року АТ «КБ «Приватбанк» уклало договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідач не довів, що такий договір було укладено зі згоди ОСОБА_1 , 
що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 
12, 81 ЦПК України.
 
Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 
2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20).
 
Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Доводи касаційної скарги АТ «КБ «Приватбанк» зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання 
на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
 
Посилання заявника на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду 
від 23 січня 2019 року у справі № 355/385Z17, від 10 березня 2021 року 
у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 
є необґрунтованими, оскільки висновки щодо застосування норми права 
у зазначених справах зроблені стосовно правовідносин, які не є подібними тим, 
що склалися у цій справі, у якій подано касаційну скаргу, і не свідчать 
про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав 
у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь 
на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності 
від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, 
які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу 
суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

                                                                                     С. О. Карпенко

                                                                                     І. М. Фаловська