УХВАЛА
 
24 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 532/1761/19
провадження № 61-11085ск24
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Білицька селищна рада Полтавського району Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки, зобов`язання зібрати врожай та підготувати самовільно зайняту землю для нового посіву, стягнення втраченої вигоди,
ВСТАНОВИВ:
26 липня 2024 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язкуподав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2024 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2024 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення зазначених у ній недоліків. Заявнику необхідно було подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України; викласти клопотання касаційної скарги у відповідності зі статтею 409 ЦПК України.
Копію ухвали Верховного Суду від 22 серпня 2024 року заявник отримав 
19 листопада 2024 року за адресою, зазначеною в касаційній скарзі, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0610203616662. 
29 листопада 2024 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язкуподав до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, проте вона не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України з огляду на наступне.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваних судових рішень із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваних судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Оскаржуючи судові рішення, зазначені у пункті 1 частини першої
статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.
Такий висновок щодо застосування аналогічних норм Господарського процесуального кодексу України викладений у постанові Верховного Суду 
від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.
В ухвалі Верховного Суду від 22 серпня 2024 року заявнику детально роз`яснено підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Підставою касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2024 року заявник вказує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме апеляційний суд недослідження зібраних у справі доказів та необґрунтоване відхилення клопотання про витребування і дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених 
пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази без обґрунтування у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України, не є підставою касаційного оскарження у розумінні цієї статті.
Заявник, посилаючись на пункт3 частини третьої статті 411 ЦПК України, не вказав, яке саме клопотання учасника справи суд необґрунтовано відхилив, тому зазначене не є підставою касаційного оскарження вказаної постанови суду апеляційної інстанції.
Інших підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених статтею 389 ЦПК України, касаційна скаргаОСОБА_1 не містить.
Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у ній обґрунтованих підстав касаційного оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» 
від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року). 
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається.
Оскільки заявником недоліки касаційної скарги усунено не у повному обсязі, а саме не виконано вимоги процесуального закону щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, що свідчить про невиконання ним вимог ухвали Верховного Суду від 22 серпня 2024 року та перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою і є підставою для визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Білицька селищна рада Полтавського району Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки, зобов`язання зібрати врожай та підготувати самовільно зайняту землю для нового посіву, стягнення втраченої вигоди, вважати неподаною і повернути заявникові.
Копію ухвали надіслати учасникам справи, а додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                             С. О. Карпенко