П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
19 лютого 2025 року                                                                                                 місто Київ  
                                                                                                  справа № 382/11/24
провадження № 22-ц/824/1897/2025
    
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,
 
сторони :
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,  подану адвокатом  Вороб'єм Іллею Вікторовичем,
на рішення Яготинського  районного суду Київської області від 13 червня 2024 року та на додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 1 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Савчак С.В., суд-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася  до суду з позовом до відповідача про  стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
Позов обґрунтовано тим, що згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 7 червня 2018 року щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини всіх видів доходу відповідача, на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 травня 2018 року, і до досягнення дітьми повноліття.
На виконання вказаного рішення суду позивачкою було отримано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання Яготинському відділу ДВС у Бориспільському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Однак відповідач протягом тривалого часу не сплачував аліменти та допустив утворення заборгованості по сплаті щомісячних сум аліментів, тому позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів.
Згідно розрахунку заборгованості боржника по аліментах станом на вересень 2023 року заборгованість відповідача ОСОБА_2 становить 92305,37 грн.
Загальний розмір неустойки (пені) по сплаті аліментів ОСОБА_2 аліментів за період з 10.05.2018 по 25.12.2023 становить 104261,28 грн.
Враховуючи те, що згідно з  ч.1 ст.196 СК України сума пені не може бути більшою ніж 100% заборгованості по аліментам, тобто не більше 92305,37 грн., саме таку суму позивач просила стягнути з відповідача.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 92305,37 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. 
Додатковим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 1 липня 2024 року з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 стягнуто понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн.
Не погоджуючись з зазначеними рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Воробей І.В. подав апеляційну скаргу, в який просить  рішення та додаткове рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити. Апелянт вважає оскаржуване рішення   незаконним і необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню в зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.
В апеляційній скарзі зазначає про те, що надані розрахунки  заборгованості (чотири) є неналежними та недопустимими доказами, оскільки такі не є правильними з огляду на їхнє неправильне обчислення. Це підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за період з листопада 2022 року по березень 2024 року.
Інших доказів на підтвердження існування у відповідача заборгованості зі сплати аліментів саме у той період та у тому розмірі позивачка не надала, оскільки пеня змінна величина, основою для обчислення якої, є саме заборгованість за аліментами за певний місяць.
У періоди, які взяті судом до уваги, заборгованість, яка вказана в розрахунку виникла виключно у зв`язку зі зміною середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості за період з травня 2018 року по 1 березня 2022 року та з 1 листопада 2022 року по 1 жовтня 2023 року. Тобто, після подальшої зміни середньої зарплати державний виконавець проводив розрахунок заборгованості з аліментів, внаслідок чого перерахована сума зараховувалась як борг, що не було пов`язано з виною відповідача.
Що стосується додаткового рішення, то апелянт вважає, що заява мала бути повернута позивачу, оскільки її копія не була направлена відповідачу.
Правом на подання відзиву позивач не скористалася.
В судове засідання  сторона позивача не з`явилася, була повідомлена про місце, день і час розгляду справи шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету представника ОСОБА_1 - адвоката Вак О.В., що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду ( т.3  а.с.152), причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Воробей І.В. просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 7червня 2018 року Яготинським районним судом Київської області на примусове виконання рішення у справі № 382/699/18 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по частині всіх видів його доходу на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 травня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 238 том 2).
Постановою старшого державного виконавця Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 19 червня 2018 року відкрито виконавче провадження з приводу виконання  виконавчого листа та зобов`язано боржника ОСОБА_2 подати декларацію про доходи та майно. Зазначену постанову ОСОБА_2 отримано безпосередньо 20 червня 2018 року, що підтверджується написом про її отримання під постановою з підписом відповідача (а.с. 3 том. 2).
20 червня 2018 року ОСОБА_2 до виконавчої служби подано Декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи (а.с. 9-11 том 2).
19 грудня 2018 року відповідач отримав від Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області довідку-розрахунок заборгованості боржника по аліментах станом на 30 листопада 2018 року, що підтверджується написом про її отримання під нею з підписом відповідача (а.с. 30 том 2).
5 лютого 2019 року ОСОБА_2 отримав від Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 10 травня 2018 року по січень 2019 року, що підтверджується записом про його отримання на звороті з підписом відповідача (а.с. 66 том 2).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив  із того, що ОСОБА_2 знав про наявність відкритого виконавчого провадження щодо примусового стягнення з нього аліментів на утримання дітей; був зобов`язаний утримувати дітей, але аліменти  сплачував несвоєчасно  та не в повному обсязі за періоди: з травня 2018 року по січень 2019 року; з лютого 2019 року по липень 2019 року; з березня 2020 року по січень 2022 року; з лютого 2022 року по жовтень 2022 року; з листопада 2022 року по січень 2024 року.
Відповідачем не надано доказів того, що він внаслідок захворювання або іншої поважної причини не міг у вказаний період сплачувати аліменти на утримання дітей. Відповідачем не  доведено, що він вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів на дітей. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 є винним у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а тому має нести відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів у вигляді сплати неустойки.
Окрім цього, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано доказів щодо оспорювання ним розміру  нарахованих державним виконавцем аліментів та відповідно розміру заборгованості; не надано доказів  вирішення такого спору судом за заявою відповідача.
Суд першої інстанції прийняв до уваги надані державним виконавцем розрахунки заборгованості, оскільки відповідачем не доведено, що нарахований державним виконавцем помісячний розмір аліментів, який підлягав оплаті, зазначений в розрахунках заборгованості, довідках-розрахунках зі сплати аліментів, є помилковим. Відповідачем не надавались до суду і контр-розрахунки заборгованості зі сплати аліментів.
Розрахований судом першої інстанції загальний розмір неустойки (пені) за зазначені в рішенні періоди складає 165556,47 грн.  Але, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, а позивачем заявлена до стягнення  сума  пені складає  92305,37 грн., тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача  неустойки (пені) у розмірі 92305,37 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив із того, що представник позивача ОСОБА_6 приймала участь в трьох судових засіданнях, за що позивачка сплатила 4500 грн., що підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією до прибуткового касового ордеру.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3ст.182 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно з ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Відповідно до ч.2, ст.195 СК України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна немає договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення ст. 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9ст. 7 СК України).
Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до ч. 1 с. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь -які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
 Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які  в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Установлено та сторонами не заперечується, що  з 19 червня 2018 року в Яготинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області знаходився виконавчий лист про стягнення  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання  двох дітей.
ОСОБА_2 був обізнаний як про свій обов`язок як батька утримувати своїх дітей, так і про знаходження у виконавчій службі виконавчого листа про стягнення з нього аліментів.
На виконання цієї постанови до виконавчої служби 20 червня 2018 року боржником було подано Декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи, в якій зазначено про те, що ОСОБА_2 тимчасово не працює.
Установлено, що станом на  1 вересня  2023 року  сума заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 92305,37 грн. і ця заборгованість підтверджується наданими позивачем суду розрахунками заборгованості, складеними державними виконавцями  Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області  за період з травня 2018 року по  січень 2019 року,  з лютого 2019 року по липень 2019 року, з березня 2020 року по січень 2022 року, з лютого 2022 року по  жовтень 2022 року , з листопада 2022 року по вересень 2023 року.
З урахуванням зазначених у розрахунках сплачених боржником ОСОБА_2 сум, розмір заборгованості становить 92305,37 грн.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо не врахування державними виконавцями при розрахунку заборгованості сум, що могли бути сплачені ОСОБА_2 . Виконані державними виконавцями розрахунки заборгованості ОСОБА_2 не оспорені.
Саме по собі посилання в апеляційній скарзі на те, що  наявні в матеріалах справи копії розрахунків заборгованості не є правильними, з огляду на їх неправильний розрахунок, в той же час відповідач свій розрахунок суду першої інстанції не надав,  не дають підстав їх не брати до уваги.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів виникла  виключно у зв`язку  зі зміною середньої заробітної плати працівників для даної місцевості за період з 10 травня 2018 року по 1 березня 2022 року та з 1 листопада 2022 року по 1 жовтня 2023 року, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення і відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки  така обставина  не спростовує наявну  у боржника заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла  виключно з вини  платника аліментів, який зобов`язаний утримувати своїх дітей.
Належних та допустимих доказів на підтвердження  відсутності  вини ОСОБА_2  у виникненні заборгованості  зі сплати аліментів у період з травня 2018 року по жовтень 2023 року  стороною позивача, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду надано не було.
Доводи апеляційної скарги  щодо додаткового рішення також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування додаткового рішення, оскільки є безпідставними. Апелянт в апеляційній скарзі зазначає про те, що заява сторони позивача про ухвалення додаткового рішення та додані до неї докази на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу  відповідачу не надсилались, що відповідно до ч.4 ст.183 ЦПК України є порушенням норм процесуального  права і має наслідком залишення такої заяви без розгляду.
Разом з тим,  позиція сторони відповідача спростовується наявними в матеріалах  справи документами, зокрема, до клопотання про відшкодування (стягнення) судових витрат на професійну  (правничу) допомогу представником ОСОБА_1 адвокатом Вак О.В. подана квитанція «Укрпошти», які  підтверджує направлення  документів  ОСОБА_2   (а.с.70).
Про призначення судового засідання на 1 липня 2024 року для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення сторона відповідача була повідомлена, зокрема, представник відповідача адвокат Воробей І.В. був повідомлений  шляхом направлення ухвали про призначення судового засідання до електронного кабінету. Документ був доставлений 20 червня 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу ( а.с 82 т.3). Також, вручення копії ухвали ОСОБА_2 підтверджується трекінгом поштового відправлення  (а.с.83-84 т.3).
Таким чином, відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права при розгляді заяви про  ухвалення додаткового рішення.
Заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, який складає 4500 грн. за участь адвоката Вак О.В. в  трьох судових засіданнях, що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану  правничу допомогу від 14 червня 2024 року, актом виконаних робіт від 14 червня 2024 року, є співмірним з ціною позову, складністю справи, витраченим адвокатом часом на участь в трьох судових засіданнях. Сама по собі тривалість судових засідань не може бути підставою для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення є безпідставними і необґрунтованими.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції  та додаткове рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Вороб'єм Іллею Вікторовичем, залишити без задоволення.
Рішення Яготинського  районного суду Київської області від 13 червня 2024 року та додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 1 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 30 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                                              О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                                 Л.Д. Поливач 
 
                                                                                                            А.М. Стрижеус