ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року 
м. Київ

справа № 320/974/23
адміністративне провадження № К/990/33048/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                              Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                             Єресько Л.О.,
                                                                      Загороднюка А.Г., 

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2023 (головуючий суддя - Ключкович В.Ю., судді - Беспалов О.О., Парінов А.Б.)
у справі № 320/974/23
за позовом  ОСОБА_1    
до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України у  м. Києві та Київській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 19.08.2019 по 08.11.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
2. На обґрунтування позовних вимог указує, що при виключенні позивача з усіх видів грошового забезпечення відповідачем не нараховано компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018-2019 роки. 08.11.2022 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 у справі № 320/3036/22 відповідачем нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки. З огляду на не проведення відповідачем повного розрахунку у день звільнення, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
3. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у задоволенні адміністративного суду відмовлено.
4. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача є ознаки зловживання своїм правом. До таких висновків суд першої інстанції дійшов з тих підстав, що позивач був звільнений з військової служби у серпні 2019 і безпосередньо після звільнення у нього не виникало зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум; звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості з виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у листопаді 2021 року, позивач також не ставив питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19.08.2019 по 08.11.2022, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
6. Суд апеляційної інстанції керувався тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми загального трудового законодавства - Кодексу законів про працю України, позаяк спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум. Оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 не було виплачено всіх належних йому сум, суд апеляційної інстанції виснував про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
7. Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
8. Підставою касаційного оскарження судового рішення відповідач указує пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
9. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, заявник касаційної скарги зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 117 Кодексу законів про працю України без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі              № 761/9584/15-ц, щодо критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. У цій частині доводи касаційної скарги обґрунтовуються неправильним, на думку заявника касаційної скарги, визначенням судом апеляційної інстанції розміру відшкодування відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позаяк такий є непропорційним і неспівмірним із сумою виплаченої заборгованості. Також відповідач зазначає про неправильне обчислення судом апеляційної інстанції строку затримки розрахунку при звільненні, оскільки помилився у даті його початку і безпідставно збільшив його, застосувавши до спірних правовідносин статтю 117 Кодексу законів про працю України в редакції, яка була вже нечинною на момент виникнення спірних правовідносин. 
10. Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування:
- статті 117 Кодексу законів про працю України у правовідносинах стосовно несення відповідальності за затримку виплати сум, належних при звільненні із Служби безпеки України не працівнику, зазначеному цими нормами, а співробітнику-військовослужбовцю Служби безпеки України, який не будучи, відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про Службу безпеки України», частин першої та другої статті 51 Бюджетного кодексу України, працівником, звільнився із військової служби (служби в Службі безпеки України) у запас; 
- другого речення частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у правовідносинах стосовно неможливості визначення судом для органу Служби безпеки України за аналогією положень статті 117 Кодексу законів про працю України підстав і способу дій щодо несення юридичної відповідальності за затримку розрахунку із співробітником військовослужбовцем Служби безпеки України при його звільненні із військової служби в Службі безпеки України у запас;
- першого речення частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у правовідносинах стосовно дотримання за аналогією положень частини четвертої статті 3 Кримінального кодексу України заборони на застосування статті 117 Кодексу законів про працю України як закону про відповідальність за аналогією у разі виникнення затримки розрахунку при звільненні із військової служби в Службі безпеки України її співробітника військовослужбовця у запас. 
11. На переконання скаржника, відповідальність, передбачену статтю 117 Кодексу законів про працю України, роботодавець несе виключно перед працівником, який був прийнятий на роботу за трудовим договором. Натомість військовослужбовець, який проходить військову службу в Службі безпеки України, не є працівником, з яким укладено трудовий договір. 
12. За позицією відповідача, суд апеляційної інстанції при вирішення справи застосував аналогію закону, визначивши для відповідача підстави та спосіб дій відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, на користь позивача як співробітнику військовослужбовцю Служби безпеки України. Водночас застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією закону заборонено. 
Позиція інших учасників справи
13. Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, відсутність якого, згідно з приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства, не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанції. 
Рух касаційної скарги
14. Ухвалою Верховного Суду від 09.11.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.
15. Ухвалою Верховного Суду від 28.05.2025 адміністративну справу призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
16. ОСОБА_1 з 10.08.2009 проходив військову службу в органах Служби безпеки України на посадах офіцерського оперативного та керівного складу та 19.08.2019 був звільнений у запас у зв`язку з закінченням строку контракту, на підставі положень підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
17. Вважаючи, що відповідач при звільненні протиправно не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018-2019 роки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, у якій просив нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018-2019 роки.
18. Відповідач відмовив позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, тому позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.
19. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 у справі                             № 320/3036/22 зобов`язано Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 19.08.2019.
20. На виконання рішення суду 08.11.2022 відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 15 569, 46 грн.
Позиція Верховного Суду 
21. За змістом частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
22. Відповідно до частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
23. Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
24. Нагадаємо, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Коротке обґрунтування скаржником підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції наведено у пунктах 8, 9 цієї постанови. 
25. Насамперед, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в цілому аналіз змісту касаційної скарги дає підстави вважати про суперечливість доводів скаржника, які покладено в основу касаційної скарги. Так, з одного боку скаржник наполягає на тому, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 117 Кодексу законів про працю України, з іншого боку - вказує про неправильне застосування судом апеляційної інстанції приписів статті 117 Кодексу законів про працю України та висловлює незгоду із розміром відшкодування, визначеним апеляційним судом відповідно до наведеної норми. 
26. Надаючи оцінку доводам скаржника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд має надати відповідь на питання чи розповсюджується стаття 117 Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини. Скаржник намагається переконати суд, що норми Кодексу законів про працю України, зокрема, статті 117 Кодексу законів про працю України, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки такі регулюють відносини між роботодавцем та працівником, з яким укладено трудовий договір. Натомість у цій справі позивач не є працівником Служби безпеки України, з яким укладено трудовий договір, а є військовослужбовцем, який проходив військову службу в Службі безпеки України.  
27. Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
28. Частиною першою статті 19 Закону України «Про Службу безпеки України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.
29. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про Службу безпеки України» умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.
30. Трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю (частина перша статті 21 Закону України «Про Службу безпеки України»). 
31. Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 затверджено Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі Положення № 1262/2007), відповідно до пункту 1 якого, таке визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.
32. Пунктом 9 Положення № 1262/2007 визначено, що контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України - письмова угода, що укладається між громадянином України і державою, від імені якої виступає Служба безпеки України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
33. Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262, наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі - Інструкція № 772). 
34. Згідно з пунктом 2.1. Розділу II Інструкції № 772 прийняття громадян на військову службу за контрактом здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, цієї Інструкції та інших нормативно-правових актів Служби безпеки України, що регламентують порядок комплектування кадрами органів, підрозділів, закладів, установ Служби безпеки України.
35. Пунктом 7.1. розділу VII Інструкції № 772 визначено, що звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби провадиться відповідно до розділу VII Положення, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
36. Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
37. Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
38. Наведені норми дають підстави для висновку, що проходження військової служби в Службі безпеки України є особливою формою реалізації права на працю зі специфічними умовами та вимогами. Проходження військової служби в Службі безпеки України регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Положенням № 1262/2007. 
39. Однак ні Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», ні Положенням   № 1262/2007 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України.
40. Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, викладеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та ін.
41. Отже, доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними.
42. Неправильне тлумачення скаржником норм права, якими урегульовано спірні правовідносини, призвело і до неправильного розуміння правової ситуації, що в свою чергу призвело до посилання скаржника на норми права (частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства, частини четвертої статті 3 Кримінального кодексу України), які не підлягають застосуванню у даному випадку. 
43. Щодо застосовності до правовідносин у справі, яка переглядається, висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на які послався скаржник як підставу касаційного оскарження судового рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
44. Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду досліджувалося питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
45. За правилами наведеної норми в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
46. За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі                        № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
47. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
48. На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
49. Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
50. Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та ін. 
51. Разом з тим, означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
52. Натомість, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 19.08.2019 до 08.11.2022. 
53. При цьому, скаржник помилково пов`язує початок перебігу строку затримки розрахунку саме з моментом набрання законної сили рішенням суду у справі № 320/3036/22, яким присуджено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток за 2018-2019 роки. За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. А тому саме день звільнення є початком строку затримки виплати належним працівнику сум. 
54. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
55. Отже, період з 19.08.2019 до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. 
56. Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
57. Так, у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Судова палата) вирішувалося питання щодо можливості розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX.
58. У зазначеній постанові Судова палата звернула увагу на те, що у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005. У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.
59. Враховуючи означені підходи Верховного Суду, Суд зазначає, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
60. За цих обставин Верховний Суд резюмує, що доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, частково знайшли своє підтвердження під час перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
61. Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
62. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України). 
63. З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: статті 117 Кодексу законів про працю України, що є підставою для їхнього скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
64. Під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, які входять до предмету доказування.
Висновки щодо розподілу судових витрат 
65. Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
66. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 327, 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області задовольнити частково. 
2. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2023 у справі № 320/974/23 скасувати.   
3. Справу № 320/974/23 направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж.М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  Л.О. Єресько  

                                                                      А.Г. Загороднюк