Постанова
Іменем України
 
08 квітня 2025 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/5611/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Солом'янського районного суду м. Києва
 
від 17 вересня 2024 року 
 
в складі судді Ішуніної Л. М.
 
у цивільній справі №760/15109/23 Солом'янського районного суду                     м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 ,
 
третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації,
 
про позбавлення батьківських прав,
  
                                У С Т А Н О В И В:
06 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити останню батьківських прав відносно їх спільної неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 29 вересня 2007 року по 26 грудня 2013 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 . Сімейне життя з відповідачкою не склалося через те, що у них постійно виникали сварки, в основному пов`язані з тим, що остання зловживала спиртними напоями.
Після розірвання шлюбу вони всі разом проживали в одній квартирі, однак вели окремий побут з відповідачкою. Матеріальним забезпеченням доньки до 2020 року займався здебільшого він, оскільки відповідачка не мала постійної роботи та заробітку. З вересня 2020 року практично усі обов`язки щодо утримання та виховання малолітньої доньки він здійснює самостійно, відповідачка припинила проживати з ними та 15 лютого 2022 року виїхала з України до Чеської Республіки. А з дня повномасштабного вторгнення РФ до України (24.02.2022) жодного разу не проявила ініціативи, а ні до повернення в Україну, щоб бути поруч, підтримувати і піклуватися про свою дитину, а ні до того щоб відвезти доньку до більш безпечного міста в Україні чи до іншої країни.
Також зазначав, що ОСОБА_2 вже більше року не бачила доньку жодного разу, дуже рідко цікавиться її станом здоров`я та успіхами у навчанні, не надавала та не надає матеріальної чи іншої допомоги, хоча не існує жодних перешкод для її спілкування з донькою.
На думку позивача, ОСОБА_2 таким чином самоусунулася від участі у вихованні, розвитку, навчанні та утриманні дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками, що підтверджує відсутність у неї серйозного ставлення до батьківських ОСОБА_2  батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 .
20 липня 2023 року ОСОБА_2 подала заяву про визнання позову.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що висновок суду про відсутність достатніх підстав вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання дитини та її утримання, не відповідає дійсним обставинам справи.
Суд першої інстанції не врахував, що спілкування відповідачки з донькою не є постійним та таким, що в повній мірі є необхідним для дівчинки-підлітка для нормального самоусвідомлення, розвитку та розуміння, що мама є в її житті.
Також суд не врахував, що у дівчинки довірливі та близькі стосунки саме з ним і що вона своєю сім'єю вважає батька.
Суд необ'єктивно оцінив висновок служби у справах дітей та як наслідок не взяв до уваги, що у дівчинки з батьком діагностуються емоційно близькі стосунки, дитина йому довіряє та відчуває батьківську підтримку.
Зазначав, що відповідачкою визнано позов, що підтверджує її усвідомлене небажання та ухилення не лише від виховання та утримання своєї доньки, а й повне самоусунення з її життя.
В іншому доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом наявним у справі доказам.
За наведених обставин просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Відповідачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вона не бере участі у вихованні дитини та свою поведінку відносно дитини не змінила. Просила задовольнити вимоги позивача.
 
Позивач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Відповідачка про день, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а. с. 189-190).
 
Третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки та за відсутності представника третьої особи.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони з 29 вересня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 грудня 2013 року розірвано.
Від даного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Після розірвання шлюбу в 2013 році сторони разом з дитиною проживали за однією адресою: АДРЕСА_1 . 
Також судом встановлено, що позивач має постійне місце роботи та отримує заробітну плату в ТОВ «Др. Редді`с Лабораторіз» на посаді менеджера з комп`ютерних систем, за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується довідкою про доходи від 04 липня 2023 року №115, характеристикою роботодавця від 03 липня 2023 року.
Відповідно до відповіді середньої загальноосвітньої школи №161 м. Києва від 18 травня 2023 року, ОСОБА_3 , 2009 року народження, навчається в середній загальноосвітній школі №161 у м. Києві, в 7-А класі. За період з вересня 2016 року по травень 2021 року (1-5 класи) обоє батьків брали участь у вихованні ОСОБА_4 . З вересня 2021 року ОСОБА_6 перестала цікавитися навчанням дочки. Привозив дівчинку до школи та забирав після закінчення її батько ОСОБА_1 . Він же був на постійному зв`язку з класним керівником, цікавився успіхами дочки, відвідував батьківські збори. З лютого 2022 року ОСОБА_7 жодного разу не поцікавилася успіхами навчання ОСОБА_4 у школі. На запитання класного керівника про відсутність зв`язку з матір`ю ОСОБА_4 , ОСОБА_8 відповів, що вона виїхала за кордон.
Згідно з відповіддю Київської дитячої школи мистецтв ім. Стефана Турчака від 19 травня 2023 року №41, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зарахована в КДШМ ім. С. Турчака з 01 вересня 2020 року в 1 клас естрадного вокалу та навчається по теперішній час у 3 класі викладачки ОСОБА_9 . На підставі пояснення викладачки                     ОСОБА_9 , доданого до відповіді, повідомили, що у 2020-2021 навчальному році ОСОБА_10 на уроки приводили та забирали батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_11 . У 2021-2022 навчальному році ОСОБА_6 приходила останній раз в грудні 2021 року. З січня 2022 року по теперішній час ученицю ОСОБА_10 на уроки приводить та забирає лише її батько ОСОБА_1 . ОСОБА_6 з січня 2022 року процесом навчання та виховання у навчальному закладі своєї дочки ОСОБА_3 не цікавилась.
З акту, 30 червня 2023 року проведено комісійне обстеження квартири АДРЕСА_2 на факт проживання в ній ОСОБА_6 . В ході обстеження виявлено, що ОСОБА_6 зареєстрована у даній квартирі, однак не проживає у ній з вересня 2020 року по даний час, та у квартирі відсутні її особисті речі.
Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації 12 січня 2024 року надав Висновок, яким визнав за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки -                   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У Висновку зазначено, що за інформацією Солом`янського районного в місті Києві центру соціальних служб від 19 грудня 2023 року, під час психологічного консультування за методикою «Моя сім`я», у дівчинки з батьком діагностуються емоційно близькі стосунки, дитина йому довіряє та відчуває батьківську підтримку. Маму вона відділила від себе через віддаленість мами від їх сім`ї, що вплинуло на розірваний емоційний зв`язок, але контакт та спілкування продовжується. На даний момент своєю сім`єю ОСОБА_4 вважає батька ОСОБА_1 
20 грудня 2023 року під час бесіди співробітника Служби з дитиною ОСОБА_4 повідомила, що давно живе з батьком, мама зараз проживає у Чехії, іноді телефонує.
Також у Висновку зазначено, що ОСОБА_1 житлом забезпечений. ОСОБА_2 17.07.2023 надала нотаріально завірену заяву, в якій зазначила, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 та просила розглянути питання про позбавлення батьківських прав без її присутності.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що                      ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки, зокрема не займається вихованням та утриманням доньки, не піклується про її здоров`я, не цікавиться життям дитини, а також більше року не бачила доньку жодного разу.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати  справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має  бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від                      25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_4 , яка проживає разом з батьком.
Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що                ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком.
При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батька з дитиною, тому  погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати проживає окремо від дитини та не навідується до неї протягом певного часу, не свідчить безумовно про те, що мати не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що відповідачка проживає окремо від дитини та не відвідує її не вказує про необхідність розірвання "коріння" та не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав і відповідно для скасування рішення суду.
Доводи апеляційної скарги, що суд в рішенні не зазначив мотивів не врахування наведених у висновку органу опіки та піклування обставин щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, а також прихильності доньки до батька не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.
Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував обставини, наведені у висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , надав оцінку такому доказу та дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення матері дитини батьківських прав. 
Суд обґрунтовано вказав на те, що висновок органу опіки та піклування не є обов'язковим для суду, має рекомендаційний характер та як доказ підлягає дослідженню та оцінці на основі всіх наявних у справі доказів.
Також суд першої інстанції надав правову оцінку висновку та правильно вказав на те, що останній не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав відносно доньки. Навпаки, як встановив суд, зі змісту висновку вбачається, що контакт та спілкування матері з дитиною продовжується в телефонному режимі (іноді телефонує). А сам факт, що мати не в достатній мірі, на думку позивача, бере участь у вихованні дитини, не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.   
Позивач доводив, що відповідачка в лютому 2022 року виїхала за кордон.
Однак, це лише пояснення сторони, а доказів на підтвердження ати перетину кордону матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів, що спільно донька перетинала кордон у спірний період.
Також суд першої інстанції надав правову оцінку іншим письмовим доказам, як то довідки з навчальних закладів, де навчається дитина, акт про не проживання відповідачки у квартирі з позивачем та дитиною, покази свідка та правомірно вказав на те, що ці докази не доводять позовних вимог.
З довідок середньої загальноосвітньої шкоди №161, а також зі спеціалізованого мистецького навчального закладу, де навчається дитина у класі естрадного вокалу, вбачається, що відповідачка приймала участь у вихованні дитини (а. с. 11-12).
Отже, суд першої інстанції, здійснивши в цілому аналіз висновку органу опіки та піклування у сукупності з іншими доказами наявними в матеріалах справи, правильно вказав на те, що матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які дають однозначні підстави вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не навів жодної із підстав, передбачених статтею 164 СК України, та відповідно не надав належних доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заяву відповідачки про визнання позову, вказавши, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22.
Також колегія суддів зауважує, що позовна заява не містить жодних обґрунтувань яким чином порушуються права дитини і яким чином позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки (дівчинка 15 років) відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка в лютому 2022 року виїхала до Республіки Чехія та не цікавиться дитиною колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_2 виїхала за межі України. Більш того, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 про визнання позову, яку вона 20.07.2023 подала особисто до суду першої інстанції (а. с. 29-35). 
Також з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 29 січня 2025 року з поштового відділення у м. Києві відправила відзив на апеляційну скаргу та на конверті зазначила свою адреса, як відправника,  АДРЕСА_1 (місце проживання дитини) (а. с. 154-180).
Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.
До того ж, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував положення п. 7 та п. 8 ст. 7, ст. 166 СК України, п. 1 та п. 2 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в яких закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, у тому числі і при вирішенні питань щодо позбавлення батьківських прав.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                         П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.

Головуючий                                                                     О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                   О. В. Желепа
 
                                                                                             А. М. Стрижеус