ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Ступак О. В., Гриціва М. І., Кривенди О. В.
 
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року 
у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23)
 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
(далі - АТ «Українська залізниця») до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області (далі - Рада), ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28 січня 2011 року № 10 та державного акта на право власності на земельну ділянку
за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року
 
Історія справи
1.       АТ «Українська залізниця» у березні 2019 року звернулося до суду з позовом до Ради, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення Ради від 28 січня 2011 року № 10, яким передано у власність відповідачки земельну ділянку площею 0,1259 га, та державного акта на право власності на цю земельну ділянку серії ЯЛ № 506931 від 06 червня 2011 року, посилаючись на те, що вони порушують права позивача на користування наданою йому відповідно до чинного законодавства земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, оскільки спірна земельна ділянка частково накладається на смугу відведення залізниці, площа накладення становить 0,0974 га.
2.       Рішенням від 23 грудня 2020 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області відмовив у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» за спливом позовної давності.
3.       Постановою від 19 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», змінив рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, виснував про відмову в позові з підстав вибору позивачем неефективного способу захисту своїх прав. Апеляційний суд вважав, що ефективним способом захисту прав позивача може бути звернення до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, за умови доведеності, що він був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі доведеності, що йому чиняться перешкоди у реалізації цих прав.
4.       АТ «Українська залізниця» у жовтні 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, просило скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
5.       Ухвалою від 21 червня 2023 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), вважаючи, що справа містить виключну правову проблему і така передача потрібна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Колегія суддів звернула увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду за позовами АТ «Українська залізниця» до власників земельних ділянок про визнання рішень сільської / селищної / міської рад недійсними / незаконними та їх скасування висловив різні висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах в частині ефективного способу захисту прав позивача.
6.       Постановою від 22 січня 2025 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишила без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року без змін.
Мотиви постанови Великої Палати Верховного Суду
7.                 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що АТ «Українська залізниця» належать на праві постійного користування земельні ділянки, які відносяться до земель залізничного транспорту, й таке право визначено законом.
8.                 Звернула увагу на те, що спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин. Натомість оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської радивід 28 січня 2011 року № 10 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
9.                 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
10.            Визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку також не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість саме внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, й рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
11.   Відтак, на переконання Великої Палати Верховного Суду, ефективним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. Водночас витребування не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці, оскільки не може бути правомірним спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Тож позивач має довести, яка саме земельна ділянка, 
в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.
12.   До того ж віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду потрібно з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.
13.   Посилаючись на те, що неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про відмову 
в позові АТ «Українська залізниця» про визнання недійсним рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку з огляду на неналежність обраного способу захисту.
Мотиви окремої думки
14.            З позицією Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаємо окрему думку.
15.            Основним висновком Великої Палати Верховного Суду є те, що якщо частина земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, накладається на землю залізничного транспорту, яка перебуває у користуванні позивача, то ефективним способом захисту прав законного володільця земельної ділянки є віндикація, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається. Обрання позивачем неефективного способу захисту стало підставою для відмови у позові.
16.            Втім, на наше переконання, наведений висновок Великої Палати Верховного Суду не враховує такого.
17.            У статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
18.            Тож у згаданій статті закріплено принцип доступу до правосуддя, під яким розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
19.            Стаття 13 «Право на ефективний засіб правового захисту» Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
20.            Тож, надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність з огляду на положення статті 13 Конвенції.
21.            Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви № 7714/06 
та № 23654/08, наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), заява №48778/99).
22.            Право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France), заява № 23805/94).
23.            У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, як вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, як вони забезпечують виконання своїх зобов`язань. Також суд зауважив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
24.            На національному рівні питання доступу до правосуддя та ефективного правового захисту врегульовано, зокрема, в Конституції України, Цивільному кодексі України (далі - ЦК України) та ЦПК України.
25.            Так, у частинах першій, другій статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
26.            У Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 у справі № 1-29/2011 Конституційний Суд України акцентував на тому, що утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року № 6-зп, пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
27.            Однією із загальних засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу (пункт 5 частини першої статті 3 ЦК України).
28.            Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
29.            Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
30.            Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права та диспозитивність (стаття 3 ЦПК України).
31.            Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
32.            Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
33.            Визначати зміст статті 5 ЦПК України потрібно з огляду на те, що передусім способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами. 
34.            Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини.
35.            Отже, у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Це право належить до прав, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
36.            Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі зазначеного механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.
37.            Як спосіб захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. 
38.            Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 ЦК України. Так, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
39.            Тобто у частині другій статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Водночас законодавець передбачив, що такий перелік не є вичерпним, та надав право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором, законом чи судом 
у визначених законом випадках. Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Основним є те, що застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.
40.            Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за особою право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. 
41.            Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що є дієвим - застосування якого приводить до надання дійсного захисту порушеному праву, інтересу чи свободі, а також правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
42.            Водночас, вирішуючи питання щодо ефективного способу захисту 
у конкретних правовідносинах, суд обов`язково має враховувати, що за приписами частин першої, третьої статті 13 ЦПК Українивін розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
43.            Відповідно до вимог частини першої та пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява має містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд застосувати; якщо позов подано до кількох 
відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.
44.            За змістом частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 71) чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостоюстатті 4531 цього Кодексу; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
45.            Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
46.            У резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної 
з заявлених вимог (частина п`ята зазначеної статті).
47.            Отже, мотивувальна частина судового рішення має містити мотивовану оцінку кожної із заявлених позивачем позовних вимог щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, норми права, яким суд керувався під час її вирішення, а резолютивна частина - висновок щодо вирішення такої вимоги.
48.            Відтак під час вирішення спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи  належним є відповідач; чи не сплинули строки судового захисту (у разі подання відповідної заяви) тощо. Залежно від установлених обставин суд вирішує питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
49.            У разі якщо суд установить, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не є порушеним, суд має відмовити в задоволенні пред`явленого позову з підстав його  необґрунтованості.
50.            У такому випадку питання про правомірність та ефективність конкретного способу захисту права не вирішується, оскільки такі способи, закріплені у статті 16 ЦК України, покликані на забезпечення та поновлення лише порушеного права позивача.
51.            Якщо позов необґрунтований, тобто суд не встановив порушення, оспорення чи невизнання прав позивача, відмова у позові має бути аргументована саме таким, 
а не посиланням на неефективність способу захисту. 
52.            Водночас, якщо суд встановить, що права позивача порушені, але спливла позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем, то рішення суду про відмову в задоволенні позову має бути обґрунтовано саме пропуском строку позовної давності. 
53.            Вимушені констатувати, що Верховний Суд започаткував практику, коли відмова у задоволенні позову обґрунтовується  обранням позивачем неефективного способу захисту. 
54.            Такий підхід, на переконання авторів окремої думки, є хибним, оскільки чинне законодавство України не передбачає можливості відмови в обґрунтованому позові у випадку, якщо спосіб захисту, обраний позивачем,  є неефективним, на думку суду.
55.            Відмова у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту  суперечить і положенням  статті 5 ЦПК України, яка визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
56.            Тлумачення наведених положень статті 5 ЦПК України дає підстави для висновку, що законодавець навпаки - мав на меті дати більше інструментів для судового захисту, визначивши, що судом може бути застосований спосіб захисту інший, ніж визначений законом чи договором. Інше тлумачення положень процесуального закону (частини другої статті 5 ЦПК України), які нібито створюють підстави для відмови у позові особі, чиї права порушені, через те, що суд вважає, що обраний нею спосіб захисту (у цій справі передбачений пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України) є неефективним - обмежує законодавчо встановлений принцип диспозитивності, який у цьому випадку проявляється в праві позивача на обрання певного способу захисту порушеного права, що обмежується лише у випадках, прямо передбачених законом. 
57.            На наше переконання, особа для захисту своїх прав може обрати спосіб захисту, передбачений законом або договором, або такий, що не передбачений ні законом, ні договором, але не суперечить закону, і який, на думку особи, право якої порушене, відповідає її інтересам. Правомірність способу захисту є об`єктивною категорією, тому може оцінюватися не лише суб`єктом відповідних прав, але й судом. Проте, категорія «ефективність способу захисту», на переконання авторів окремої думки, яку також висловлюють деякі науковці,  - є суб`єктивною, тому може оцінюватися лише суб`єктом відповідних прав і не може оцінюватися судом. 
58.            Відтак зобов`язання особи, яка діє відповідно до принципу диспозитивності та  звертається до суду, використовувати лише той спосіб захисту, який хоча і є правомірним (передбаченим законом), але, на думку суду, не відповідає критерію ефективного, суперечить  нормам чинного законодавства і завданням  судочинства. 
59.            На переконання авторів окремої думки, відмова в задоволенні позову може  бути наслідком виключно невстановлення судом порушення, оспорення чи невизнання відповідачем прав позивача (крім спливу строку давності чи порушення балансу інтересів сторін спору), оскільки розгляд справи має відбуватися з дотриманням принципу верховенства права, встановленого частиною першою статті 10 ЦПК України.
60.            Надміру формалізований підхід в оцінці обраного позивачем правомірного способу захисту за критерієм його ефективності суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
61.            Встановлення обставин порушення відповідачем прав позивача 
з одночасним ухваленням рішення про відмову в позові з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є формальним підходом, який  не забезпечує виконання завдань цивільного судочинства - розгляду справи й захисту порушених прав, тобто є перешкодою у доступі до правосуддя та порушує статтю 6 Конвенції.
62.            В аспекті справи, що переглядалася, варто звернути увагу на те, що АТ «Українська залізниця» просила захистити її порушене право шляхом визнання недійсними рішення Ради та державного акта на право власності на земельну ділянку.
63.            Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є правовою підставою набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку, частина якої, як установлено судами, накладається на землі залізничного транспорту, що порушує права позивача.
64.            Тому допоки оскаржуване рішення Ради залишається підставою набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку, доти воно може бути предметом оскарження в суді. В разі скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акта сторони були б повернуті в попереднє становище, яке існувало до порушення.
65.            Відтак обраний позивачем спосіб захисту, передбачений законом, 
а саме пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України, пунктом «г» частини третьої статті 152 та частиною першою статті 155 Земельного кодексу України 
(далі - ЗК України), є правомірним та ефективним, не потребував подання ще якогось позову для відновлення порушеного права АТ «Українська залізниця» як користувача землями залізничного транспорту.
66.            Велика Палата Верховного Суду, послідовно звужуючи у земельних спорах способи захисту до віндикаційного та негаторного, не відступила від своїх попередніх висновків про ефективність таких способів захисту, як визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на землю.
67.            Так, для прикладу, у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року 
у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) зроблено висновки про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
68.        У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року 
у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18) викладено висновок, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Оскільки на підставі оскаржуваного рішення Ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, то вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в судах.
69.            Не відступаючи від наведених висновків, Велика Палата Верховного Суду не врахувала й того, що спрямування мети та ідеї частини другої статті 5 ЦПК України, яка передбачає, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, полягає в розширенні застосування судом ефективного способу захисту, а не на його звуженні, про що також вже зазначалось у пункт 56 цієї окремої думки.
70.            Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що хоча обраний АТ «Українська залізниця» спосіб захисту у виді визнання недійсними рішення Ради та державного акта є неефективним, проте суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення. Втім вважаємо за потрібне звернути увагу на те, що висновок суду по суті спору завжди міститься у резолютивній, а не мотивувальній частині рішення, відтак зазначення у мотивувальній частині про недійсність оскаржуваних рішення Ради та державного акта не є висновком суду і не тягне поновлення прав позивача.
71.            З урахуванням викладеного висловлюємо переконання, що право позивача підлягало судовому захисту в обраний ним спосіб, оскільки визнання оспорюваних рішення Ради та державного акта недійсними є правомірним та ефективним способом судового захисту прав АТ «Українська залізниця» як користувача земель залізничного транспорту. Ухвалення такого рішення привело б до реального ефективного вирішення судового спору та захисту прав позивача та, як наслідок, відповідало б завданню цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
72.            Висновок судів апеляційної та касаційної інстанцій про відмову в задоволенні позову через неправильність обраного позивачем способу захисту порушеного права є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції, оскільки позивач визначає предмет, підстави позову та спосіб захисту прав, який він просить визначити у рішенні, а обов`язком суду, який наділений повноваженнями застосувати правомірний та ефективний спосіб захисту прав, 
є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог із визначенням правомірного та ефективного способу захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, яким у цьому спорі може бути визнання недійсними рішення Ради та державного акта, що відповідає пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України, пункту «г» частини третьої статті 152, частині першій статті 155 ЗК України.
73.            Щодо вирішення цього спору по суті, то очевидною є задавненість правової проблеми, оскільки оспорюване рішення Ради прийнято 28 січня 2011 року, державний акт видано 06 червня 2011 року, а роботи з розроблення «Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 21,1055 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Львів - Ківерці» виконувались у 2015 році, тоді як з позовом АТ «Українська залізниця» звернулося лише 28 лютого 2019 року,тому підлягала б застосуванню позовна давність, що правильно зробив суд першої інстанції.
74.            Але продовжуючи ідею про можливість захисту прав позивача у цій справі у такий спосіб,  як визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на землю, в разі якщо не постає питання про пропуск позовної давності, враховуючи, що відбувається втручання у майнові права відповідача, суд має оцінити, чи є таке втручання законним, чи переслідує воно суспільний інтерес і чи є воно пропорційним.
75.            Таке втручання має законну підставу, оскільки відповідно до приписів національного законодавства землі залізничного транспорту не можуть передаватися у приватну власність.
76.            У цій категорії справ очевидно переважає інтерес держави та суспільства 
в цілому, який полягає в збереженні охоронних зон вздовж залізничних колій, призначенням яких є забезпечення безпечної та ефективної роботи залізничного транспорту та захисту населення.
77.            В аспекті дотримання принципу пропорційності суд має надати оцінку принципу належного урядування. Так, у постанові від 05 липня 2023 року 
у справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційно втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
78.            Тож позбавлення особи майна лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, призведе до непропорційного втручання 
у право на мирне володіння своїм майном та, як наслідок, до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
79.            До того ж принцип пропорційності не буде дотриманий, якщо особа несе надмірний індивідуальний тягар, як-то у разі коли позовні вимоги передбачають лише позбавлення права власності та не передбачають жодної компенсації чи 
коли оспорюється в цілому право власності на земельну ділянку, тоді як лише частина спірної земельної ділянки накладається на смугу відведення залізничного транспорту, а також у разі якщо право власності відповідача не створює перешкоди у здійсненні функціонування залізниці.
80.            Ухвалення судом у подібній категорії спорів рішення про відмову в позові не призводить до безвиході та не позбавляє АТ «Українська залізниця» можливості викупити земельну ділянку приватної власності для суспільних потреб у порядку, передбаченому статтями 350, 351 ЦК України.
81.            Підсумовуючи, з урахуванням обставин справи, що переглядалася, вважаємо, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке підлягало залишенню без змін, оскільки суд обґрунтовано відмовив у позові АТ «Українська залізниця» з підстав пропуску строку давності. 

 
Судді:                                                                                     О. В. Ступак

М. І. Гриців

О. В. Кривенда