Справа № 159/5194/24 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/263/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 березня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю :
секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_8,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2024 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 12 серпня 2001 року між сторонами був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ковельського міського управління юстиції у Волинської області, актовий запис № 310, який рішенням Ковельського міськрайонного суду від 11 грудня 2019 року було розірвано. Від указаного шлюбу мають троє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні.
ОСОБА_1 зазначає, що відповідач відмовляється добровільно приймати участь в утриманні спільних дітей. 
25 вересня 2018 року рішенням Ковельського міськрайонного суду було стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на трьох неповнолітніх дітей у розмірі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01.08.2018 року до досягнення старшою дитиною повноліття. 
Вказує, що 20 листопада 2018 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 по стягненню аліментів з відповідача. 
Покликається на те, що внаслідок невиконання відповідачем рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року за ним утворилася заборгованість із виплати аліментів на утримання дітей, яка згідно з розрахунком ВДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції за період із серпня 2018 року по червень (включно) 2024 року становить 167387,64 грн.
На підставі наведеного позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 167387,64 грн за період з 01.08.2018 року по 30.06.2024 року.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 167387 грн 64 коп. пені за прострочення сплати аліментів. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначав, що в серпні 2024 року ним повністю погашено всю суму заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей, включаючи виконавчий збір та штраф, визначений державним виконавцем, усього на суму 274529, 90 грн згідно з платіжною інструкцією від 14 серпня 2024 року, де у призначеннях платежу зазначено дане виконавче провадження. Зазначає, що позивачка, при розгляді даної справи в суді першої інстанції приховала дану інформацію. Крім того, зазначив, що після розлучення з позивачкою він проживав окремо, орендуючи квартиру, а колишня дружина та діти лишились проживати у квартирі, яка належала його матері ОСОБА_7 . Між сторонами була усна домовленість про те, що квартира залишається дітям у рахунок сплати аліментів. Однак, ОСОБА_1 відмовилась від такої пропозиції, тому дана квартира була продана його батьками, а за виручені кошти він погасив наявну в нього заборгованість за аліментами. Разом із тим, він у добровільному порядку здійснює фінансову допомогу дітям, перераховуючи грошові перекази на їх рахунки. Також вказує, що на його утриманні знаходяться ще двоє малолітніх дітей від другого шлюбу. Його матеріальний стан не стабільний, оскільки постійної роботи він не має, лише тимчасові заробітки. Просив врахувати ці обставини при вирішенні справи, а також взяти до уваги норми ст.196 СК, якими передбачено, що пеня має нараховуватись за вирахуванням суми сплаченого на підставі ст.71 Закону «Про виконавче провадження» штрафу.
У поданому позивачкою ОСОБА_1 відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що вона вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги повністю заперечує як безпідставні, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       У судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник, які брали участь у справі за допомогою відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу заперечували та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.
       Представник відповідача ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній, просила її задовольнити. 
       Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Даним вимогам закону рішення суду не у повній мірі відповідає з огляду на таке. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано суду належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог, які підтверджують обов`язок відповідача по сплаті аліментів на утримання дітей. Також позивачем надані докази про наявність заборгованості зі сплати аліментів, на підставі чого нарахована вищезазначена пеня. Суд дійшов висновку, що відповідач не спростував факту несплати в повному обсязі аліментів саме за вказаний період, не довів обставин щодо відсутності його вини та не надав заперечень з приводу наданого позивачем розрахунку пені за вказаний період.
       З такими висновками суду колегія суддів не може повністю погодитись.
       Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Судом установлено, що  ОСОБА_1 з 12 серпня 2001 року перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2019 року було розірвано.
       Від указаного шлюбу сторони мають троє дітей : дочок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01 серпня 2018 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.
20 листопада 2018 року старшим державним виконавцем Ковельського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 .
Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції за період з серпня 2018 року по червень 2024 року, станом на 30 червня 2024 року, боржник ОСОБА_3 мав сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів у сумі 167387,64 грн.
Судом зазначено, що розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у період з серпня 2018 року по червень 2024 року в сумі 167387,64 грн розрахований позивачем, виходячи з вимог ст. 196 СК України.
Разом з тим, відповідач підтвердив ту обставину, що допускав несвоєчасну сплату аліментів, однак у подальшому здійснив повне погашення даної заборгованості.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.
З аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний матеріально утримувати спільних з позивачкою дітей в обсязі, не меншому, ніж це визначено рішенням суду, яке набрало законної сили, а також створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їх життя нарівні з позивачкою.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Стягнення неустойки є санкцією за прострочення сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Тобто, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про наявність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період у визначеному виконавцем розмірі, оскільки протилежного ОСОБА_3 належними доказами не довів ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.
Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Ковельського ВДВС у Ковельському районі Волинської області Західного МУМЮ з серпня 2018 року по червень 2024 року ОСОБА_3 має сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів у сумі 167387,64 грн. Даний розмір заборгованості відповідачем не заперечувався, ще й з огляду на те, що ним у добровільному порядку сплачено вказану заборгованість, про що ним подані відповідні докази до апеляційної скарги.
Отже, передбачене частиною 1 статті 196 СК України, право ОСОБА_1 на стягнення з ОСОБА_3 неустойки (пені) наявне.
Проте, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнутої неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, виходячи з наступного.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону «Про виконавче провадження».
Колегія суддів звертає увагу на те, що платіжною інструкцією №54 від 14 серпня 2024 року ОСОБА_3 сплачено заборгованість зі сплати аліментів відповідно до ВП НОМЕР_1 на суму 274 529 грн, що включає: 169 583, 64 грн - заборгованість за аліментами, 84791,82 грн - штраф за несвоєчасну сплату аліментів, 16958,36 - виконавчий збір та 3196 грн - аліменти за серпень 2024 року (а.с.64).
З позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 13 серпня 2024 року, а рішення суду ухвалено 30 вересня 2024 року, тобто на момент з`ясування всіх обставин справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення сторонам були відомі обставини щодо погашення боргу відповідачем, проте така інформація не була повідомлена та не з`ясована судом і не відображена в судовому рішенні.
У зв`язку з цим апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 167387, 64 грн за період з серпня 2018 року по червень 2024 року є помилковим, оскільки максимальний розмір неустойки не може бути більшим як 84791,82 грн.
Окрім того, апелянт також посилається на ряд обставин, які, на його думку, є підставою для зменшення розміру пені, а саме - відсутність офіційної роботи, наявність на утриманні ще двох малолітніх дітей від теперішнього шлюбу та наявність на утриманні дитини дружини. 
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Відповідно до частини другої статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
Отже, наведені доводи не є підставою для звільнення відповідача від сплати заборгованості за аліментами дітям від попередніх шлюбів, а лише підставою для зменшення його розміру.
Дослідивши надані ОСОБА_3 докази, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу, та, враховуючи повне погашення заборгованості, сплату штрафу, зважаючи на наведені сімейні обставини щодо перебування на його утриманні ще двох малолітніх дійте і дружини, доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 40 000 грн пені за прострочення сплати аліментів.
Згідно з п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд        
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2024 року в цій справі в частині розміру стягнутої неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів змінити, задовольнивши позов частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 40 000 (сорок тисяч) гривень пені за прострочення сплати аліментів.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді