ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13022/24	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О. М. 	
Провадження № 22-ц/817/541/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
cуддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.,         
за участю секретаря — Панькевич Т.І.,
у відсутності сторін

       розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/13022/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року (ухвалене суддею Вийванко О.М., повний текст рішення складено 18 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про розірвання шлюбу, залишення дитини проживати з батьком та стягнення аліментів, - 
В С Т А Н О В И В :

       У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі вказаним позовом.
       В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 25 серпня 2018 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
       За час перебування у шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Вказував, що тривалий час вони разом не проживають, у них виникають постійні конфлікти та наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Шлюб носить виключно формальний характер та припинив своє існування, тому подальше спільне життя та збереження сім`ї стало недоцільним.
       Звертав увагу, що малолітній син проживає разом з ним, він матеріально його утримує та піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток свого малолітнього сина.
       У зв`язку з вищенаведеним просив задовольнити його позовні вимоги та розірвати між ними шлюб. 
       Залишити проживати малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, як батьком.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3 000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
       Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 25 серпня 2018 року, про що складено актовий запис № 1642 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн..
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням індексації, щомісячно, починаючи від 13 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
       Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання .
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн..
       Відмовлено у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на проживання разом з ним, як його батьком та ухвалити в цій частині нове рішення, яким таку позовну вимогу задовольнити.
       Вказує, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та без урахування висновків щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. 
       Звертає увагу, що відповідачка визнала позов у повному обсязі, про що направила суду відповідне клопотання, на яке суд першої інстанції посилається в оскаржуваному рішенні.
       Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, зазначає, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, а спір між позивачем та відповідачем щодо цього відсутній, суд вирішує питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
       Наголошує, що у позовній заяві позивач чітко зазначив, що заявлення вимоги щодо залишення проживання дитини разом з батьком направлене стороною позивача лише для констатації судом факту, з ким залишиться проживати малолітня дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання в розумінні ч. 4 ст. 19 СК України, що також відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20.
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       У судове засідання сторони не з`явилися без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів, вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про залишення проживати малолітнього сина разом з батьком. В іншій частині рішення суду першої інстанції ним не оскаржується. 
       Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб 25 серпня 2018 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 серпня 2018 року (а.с. 3). 
        ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 24 травня 2023 року (а.с. 5).
       З довідки вих. № 21311 від 19 серпня 2024 року та акту № 8 обстеження квартири вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 , батько; ОСОБА_3 , син (а.с. 28-29).
       Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.
       Відмовляючи у задоволенні вимоги про залишення проживати дитину разом з позивачем суд виходив з того, що між сторонами відсутній предмет спору щодо визначення місця проживання дитини, про що свідчить висновок органу опіки та піклування Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради.
       Окрім того, матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідач будь-яким чином раніше оспорювала можливість проживання дитини разом з батьком, створювала перешкоди для цього або вчиняла передбачені або не передбачені законом дії, направлені на зміну місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дає підстави стверджувати, що питання місця проживання дитини було врегульоване позасудово.
       Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що ще до подання позову позивач і відповідач досягли згоди щодо місця проживання малолітнього сина.
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
       Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
       Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
       Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
       Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20, враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його.
       Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд при вирішенні позовної вимоги про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 залишити проживати сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, його батьком, чим лише констатувати місце його проживання.
       Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2024 року відповідач ОСОБА_2 подала суду першої інстанції власноручно написану заяву, в якій просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі (а.с. 21).
       Таким чином, посилання позивача у прохальній частині позовної заяви щодо залишення сина, проживати з батьком після розірвання шлюбу не є окремою позовною вимогою, а є пропозицією, яка висловлена позивачем з метою захисту інтересів малолітнього сина у разі розірвання шлюбу між подружжям і яка може бути розглянута судом за відсутності спору між сторонами відносно того, з ким із батьків буде проживати дитина після розірвання шлюбу. У такому випадку суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. 
       У даному випадку вирішення судом даної пропозиції не є розглядом позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини та не позбавляє батьків у майбутньому, у разі виникнення спору між ними з цього приводу, звернутися до суду із самостійним позовом.
       Колегія суддів наголошує на тому, що залишення проживання дитини з одним із батьків є лише констатацією її місця проживання, а не його визначенням.
       З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дав невірну оцінку вищенаведеним обставинам справи, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2024 року - скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким залишити малолітнього ОСОБА_3 на проживання разом з батьком - ОСОБА_1 ..
       За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення проживання дитини разом з батьком - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком - ОСОБА_1 .
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови складено 03 червня 2025 року.

Головуючий:                  Гірський Б.О.

Судді:          Костів О.З.

                                                                                Храпак Н.М.