ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/52/24	Головуючий у 1-й інстанції Гудими І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/403/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.,
       розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 598/52/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Кушка Олександр Михайлович на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2024 року (ухвалене суддею Кунець Н.Р., повне рішення складено 23 грудня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Збаразький відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання дітей, - 
В С Т А Н О В И В :
       У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.
       В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2020 року.
       Зазначала, що 25 лютого 2020 року Збаразьким районним судом Тернопільської області було видано судовий наказ, згідно якого з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від 17 січня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
       Вказувала, що з моменту видачі судового наказу пройшов значний проміжок часу, внаслідок якого значно змінилося матеріальне становище сторін, а також зросли витрати, необхідні на утримання спільних дітей.        
       Наголошувала, що на момент винесення рішення про стягнення аліментів вона працювала на посаді лікаря І категорії бактеріального відділення Збаразького МДЛВМ, однак з 06 березня 2023 року була працевлаштована на посаду завідувача сектору протиепізоотичної роботи ідентифікації тварин — лікаря ветеринарної медицини у Кременецькому РДЛВМ.
       Звертала увагу, що змінилося матеріальне становище відповідача, оскільки ОСОБА_1 є офіційно працевлаштований та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
       На підставі наведеного, просила змінити спосіб та розмір стягнення аліментів із відповідача, та стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
       Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
       Встановлений згідно наказу Збаразького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року у справі №598/93/20 розмір стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від 17 січня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття, змінено.
       Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
       Вирішено припинити з дня набрання законної сили даного рішення суду стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від 17 січня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття, визначених на підставі наказу Збаразького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 6 000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дітьми повноліття.
       Зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, під час проходження служби отримав травму і на даний час проходить службу на посаді водія у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Наголошує, що після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 від свого обов`язку батька щодо утримання доньок не відмовився і надавав їм фінансову допомогу. Неодноразово відповідач купував речі донькам та необхідні предмети і засоби для життя.
        Вказує, що позивачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які би свідчили про погіршення її майнового стану чи зміну сімейного становища. 
       Звертає увагу на те, що відповідач є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення №  НОМЕР_2 від 27 жовтня 2023 року, а тому вважає, що на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” звільняється від сплати судового збору.
       У лютому 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сідоров В.М. подав до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. 
       Вказує, що позивачка надала суду першої інстанції достатні докази для підтвердження своїх вимог, а також зазначала, що зростання витрат на утримання дітей є загально відомим фактом, що відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, не потребує доказування.        
       Вважає, що відповідачем не надано переконливих доказів, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів).
       Наголошує, що сума у 6 000 грн. на утримання дітей не враховує інфляцію та можливе зростання доходів скаржника, що робить її менш справедливою порівняно з часткою доходів.
       Зазначає, що твердження відповідача про наявність у нього пільги як учасника бойових дій щодо звільнення його від сплати судового збору в суді першої інстанції є безпідставним, оскільки дана категорія справ не має жодного зв`язку з його правами як учасника бойових дій. Таким чином, судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції підлягає до стягнення з ОСОБА_1 ..
        Згідно з частиною 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
       За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
       Таким чином, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, відзивом в їх межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 15 жовтня 2013 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 15 січня 2020 року (а.с. 14-15).
       Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 04 травня 2020 року в справі № 598/92/20 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 16-17).
       25 лютого 2020 року Збаразьким районним судом Тернопільської області було видано судовий наказ у справі № 598/93/20, згідно з яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  стягнуто аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 січня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.18).
       Відповідно до довідки військово-лікарської комісії за № 4080 від 30 грудня 2023 року ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить службу на посаді водія у ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_5 ). При цьому, відповідач ОСОБА_1 отримав травму, пов`язану з проходженням військової служби (а.с.74).
       Згідно з довідки про грошове забезпечення за 2024 р. № 1305 від 12 грудня 2024 року виданої ІНФОРМАЦІЯ_5 вбачається, що ОСОБА_1 нараховано — 287 548, 87 грн. (а.с.168).
       Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважав, що у відповідача є наявний обов`язок утримувати своїх двох малолітніх дітей, його стан здоров`я та матеріальне становище, яке змінилося від часу винесення судом наказу про стягнення аліментів, вік та стан здоров`я дітей, те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому слід змінити розмір та спосіб стягнення аліментів. 
       При цьому, суд зазначав, що вимоги позивача про збільшення розміру аліментів до 1/3 частки доходу відповідача є недоведеними з огляду на розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, потреб дітей та розміру заробітної плати, яку отримує відповідач. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
       Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
       Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
       Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
       Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
       У справі, яка переглядається, предметом спору є зміна розміру та способу стягнення аліментів.
       Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).
       Відповідно до ст. 142 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
       Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
       Згідно ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
       Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
       Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
       Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
       Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
       У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
       Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
       Підставою для зміни розміру аліментів, визначеного судовим рішенням, є доведеність у судовому засіданні суттєвої зміни (погіршення або покращення) матеріального чи сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
       Така зміна обставин має настати після того, як суд визначив первісний розмір аліментів, при цьому, вирішуючи спір, суд зобов`язаний застосувати як положення статті 192 СК України, так і низку інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
       Право стягувача або платника аліментів вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість обставин, зазначених у статті 182 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
       З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, в силу статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, та навпаки).
       Указаний правовий висновок підтриманий Верховним Судом у постановах від 30 червня 2020 року в справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року в справі № 545/3115/19, від 22 серпня 2022 року в справі № 712/6313/21.
       Також Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 152/100/18 не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що при вирішенні майже аналогічного спору не підлягає застосуванню стаття 192 СК України. При цьому Верховний Суд зазначив, що вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. Правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.
       Аналогічний висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 372/2393/17.
       У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 759/22898/20 зазначено, що у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги для зменшення розміру аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти – одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
       Збільшуючи розмір аліментів, суд першої інстанції з урахуванням того, що діти проживають разом з позивачкою, яка несе витрати на їх утримання та виховання, їх потреби та на розвиток здібностей, дійшов вірного висновку, що стягнутий за судовим наказом Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2020 року розмір аліментів не здатен належним чином забезпечити повноцінне утримання та виховання дітей.
       Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кушки О.М. про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, які би свідчили про погіршення її майнового стану чи зміну сімейного становища, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки змінюючи розмір аліментів до 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), судом було взято до уваги відсутність документально підтверджених витрат на утримання дитини у заявленому розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходів) та виходячи з засад справедливості та розумності, врахувавши вік дітей, те що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому сплачувати аліменти в більшому розмірі на утримання дітей, суд обґрунтовано визнав, що аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача будуть відповідати найкращим інтересам доньок розвиватися фізично, розумово, духовно та соціально, не поставлять відповідача в завідомо скрутне становище та відповідатимуть законодавчо визначеному обов`язку батька щодо матеріального утримання у межах його здатностей і фінансових можливостей. 
       Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди ОСОБА_1 з визначеним судом розміром аліментів, однак така незгода не є беззаперечною підставою для скасування рішення суду, оскільки суд першої інстанції дав повну, всебічну та об`єктивну оцінку обставинам справи. 
       Повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
       Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач надав суду належні докази, що у відповідача відбулися суттєві зміни у матеріальному стані, що може слугувати підставою для зміни розміру та способу стягнення аліментів і що сума аліментів, яку раніше присудив до стягнення суд є недостатньою для утримання двох малолітніх доньок.        
       Отже зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення.
       Щодо стягнення з ОСОБА_1 судового збору в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
       Доводи скаржника про наявність підстав для звільнення його від сплати судового збору, відповідно до п.13 ч.1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” та посиланням у відповіді на відзив на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 567/79/23, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI).
Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону № 3574-VI).
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.
Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону № 3551-XII.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року.
Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 11 вересня 2024 року в справі № 567/79/23, зазначила наступне.
Згідно з відкритими та загальнодоступними даними Офіційного вебпорталу парламенту України, у березні 2020 року у Верховній Раді України зареєстрований проєкт Закону про внесення зміни до статті 5 Закону України «Про судовий збір» (щодо сплати судового збору при захисті прав учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції Гідності та Героїв України).
До проекту цього Закону було надано пояснювальну записку та висновки комітетів Верховної Ради України з яких вбачається, що метою цього законопроекту було усунення суперечності, що буде сприяти приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність до вимог принципів верховенства права та правової визначеності. А саме запропоновано внести зміни до Закону України «Про судовий збір» в частині викладення пункту 13 частини першої статті 5 зазначеного Закону в такій редакції: «учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у всіх справах незалежно від характеру порушених прав».
Проте, Верховна Рада України не прийняла Закон про внесення зміни до статті 5 Закону України «Про судовий збір» (щодо сплати судового збору при захисті прав учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції Гідності та Героїв України).
Тобто законодавець чітко визначив свою позицію щодо спірного питання.
Отже, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що із часу прийняття нею 09 жовтня 2019 року постанови у справі № 9901/311/19, як і постанови від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 із висновками щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI з урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону № 3551-XII, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок чого цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості.
Наведені Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду мотиви про те, що сформульований Великою Палатою Верховного Суду висновок обмежує застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI виключно статтями 12 та 22 Закону № 3551-XII, не підтверджують наявності підстав для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки висновки, сформульовані нею у наведених постановах, навпаки, є конкретними, однозначними і такими, що позбавляють можливості застосувати пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI у справі, що розглядається.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважала, що справа підлягає поверненню на розгляд Третій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
З огляду на зазначене, враховуючи предмет, підстави даного позову, а також того, що дана справа не стосується захисту прав відповідача (з урахуванням положень статей 12 та 22 Закону № 3551-XII), підстав для застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI апеляційний суд не вбачає. Відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення.
       Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
       Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
       Щодо судових витрат.
       Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то відповідно до приписів статті 141 ЦПК України немає підстав для вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2024 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.
Головуючий:                                                         Гірський Б.О.
Судді:                                                                        Костів О.З.        
                                                                                Хома М.В.