КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 758/9989/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5265/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
21 травня 2025 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року у складі судді Якимець О.І.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» про захист прав споживачів,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», у якому з урахуванням уточненої позовної заяви просила визнати недійсними через їх нікчемність кредитні договори, укладені нею з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та застосувати наслідки нікчемності правочинів, зобов`язати відповідача здійснити за вказаними кредитними договорами перерахунок заборгованості в гривню станом на день прийняття Закону України «Про споживче кредитування» та провести реституцію.
 
Позов обґрунтовано тим, що між позивачкою та відповідачем було укладено кредитні договори № 528298 від 05 березня 2008 року на суму 30 000 доларів США зі строком погашення до 05 березня 2027 року, № 5360817 від 18 квітня 2007 року на суму 22 709 доларів США на строк до 18 квітня 2014 року та № 6487724 від 18 червня 2008 року на суму 40 599 доларів США на строк до 18 червня 2015 року. 
 
Відповідач у 2012 році звернувся до Господарського суду Харківської області з майновими вимогами у процедурі банкрутства позивача, які були частково задоволені за рахунок майна позивача шляхом проведення прилюдних торгів у процедурі банкрутства. 
 
У подальшому відповідач, попри наявність затвердженого ліквідаційного балансу у процедурі банкрутства позивача, звернувся до суду за примусовим стягненням боргу, у 2018 році отримав дублікат виконавчого листа і звернувся до приватного виконавця за примусовим виконанням рішення суду. 
 
Позивачка зазначає, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
У зв`язку з цим посилається на те, що ч. 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності у 2016 році, забороняється надання кредитів у іноземній валюті на території України, а ч. 5 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
 
Крім того, вказує, що на час укладання нею кредитних договорів з відповідачем договорів діяла ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яку в подальшому було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті території України забороняється. 
 
З наведених підстав вважає, що відповідач порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист споживачів» та норм Закону України «Про споживче кредитування», оскільки не запропонував позиваці привести у відповідність діючому законодавству укладені кредитні договори, що тягне за собою наявність права на застосування до нікчемного правочину наслідків нікчемності. 
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріально та процесуального права просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року та задовольнити позов.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. 
 
Посилається на те, що зазначене суперечить вимогам ЦПК України, оскільки ця справа не може бути розглянута в порядку спрощеного провадження, оскільки позивачка заявляла вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину (самі правочини були на загальну суму 112 000 доларів США, що не малозначною справою.
 
Звертає увагу суду на те, що на час укладання договорів з ОСОБА_1 діяла                            ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Зазначає, що  банком, як кредитором, порушено вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та в наступному - «Про споживче кредитування». Банк не запропонував ОСОБА_1 привести у відповідність діючому законодавству своїх договорів, що тягне за собою наявність права на застосування до нікчемного правочину наслідків нікчемності.
 
 Вказує, що станом на день подання уточненої позовної заяви рішення суду частково виконано, накладено арешт для погашення саме у доларах США на все майно ОСОБА_1 .
 
Посилається на недобросовісність відповідача - ПУМБ щодо майнових вимог до ОСОБА_1 , які вже заявлялись до Господарського суду Харківської області, були розглянуті судом і затверджені у ліквідаційному балансі, а через майже 10 років повторно зверненні до виконання в порушення вимог ЗУ «Про споживче кредитування» в доларах США.

Крім того, оскаржуване рішення суду винесене без дотримання правових позицій Верховного Суду з подібних правових відносин, а саме: у справі № 210/756/24 від                     31 жовтня 2024 року щодо ціни позову і не можливості розгляду справи у спрощеному порядку.
 
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року залучено в якості правонаступника відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» - ТОВ «Цикл Фінанс» (а.с. 186-187).
 
В судовому засіданні в режимі відеоконференції Рожко Л.Б. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, Легейда Д.О. в інтересах ТОВ «Цикл Фінанс» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
 
У відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.
 
Так, ухвалюючи  судове рішення  районний суд допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.
 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року відкрито провадження й розгляд справи призначено у судовому засіданні без виклику учасників справи (а.с. 65-66).
 
Вказану ухвалу позивачка отримала 23 вересня 2024 року (а.с. 68). 
 
В силу п. 1 та п.4 ч.4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ та справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
 
Заявлений спір не впливає з трудових відносин та не віднесено розгляд позову до малозначних справ.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
 
У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).
 
Системний аналіз змісту зазначених норм дає підстави для висновку про те, що приписи ч.1 ст. 274 ЦПК, якою передбачено, що у порядку спрощеного провадження  розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин за наявними у справі матеріалами без повідомлення сторін не можуть бути застосовані судом до виниклих правовідносин. 
 
Розглянувши справув спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи,  районний суд належним чином не врахував, що предметом заявленого позову є зокрема немайнова вимога про застосування наслідків недійсності правочинів.
 
Отже, розгляд цієї справи судом першої інстанції мав відбуватися з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Таким чином,  районний суд на вказане належної уваги не звернув, оцінки зазначеним обставинам не надав та дійшов помилкового висновку про можливість  розгляду справи за позовом ОСОБА_1  без повідомлення учасників справи - в порядку  спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами.
 
Основними засадами судочинства, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
 
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
 
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
Зазначене позбавило позивачку права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.
 
У постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 925/1476/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
 
Отже у справі відсутні докази на спростування тверджень апеляційної скарги про допущення судом істотного порушення процесуальних прав позивача.
 
Разом з тим доводи апеляційної скарги в іншій частині підлягають відхиленню з огляду на наступне.
 
Зі справи убачається, що між позивачкою та відповідачем було укладено кредитні договори № 5360817 від 18 квітня 2007 року на суму 22 709 доларів США зі строком погашення до 18 квітня 2014 року, № 528298 від 05 березня 2008 року на суму 30 000 доларів США зі строком погашення до 05 березня 2027 року та № 6487724 від 18 червня 2008 року на суму 40 599 доларів США зі строком погашення до 18 червня 2015 року (а.с. 6-21).
 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 грудня 2011 року у справі № 2018/2-2056/11, яке набрало законної сили, було задоволено позов про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 5289298 в сумі 36 211,98 доларів США за кредитним договором № 5360817 в сумі 21 892,09 доларів США, за кредитним договором № 6487724 в сумі 54 143,23 доларів США, а також судовий збір в сумі 212,60 доларів США та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ про визнання недійсними зазначених кредитних договорів (а.с. 79-81). 
 
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд вказав, що позивачем не доведено викладені у позовній заяві доводи щодо підстав недійсності договорів, а відтак, відсутні підстави для визнання кредитних договорів недійсними і у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити повністю за її недоведеністю. 
 
Крім того суд вказав, що норма, яка містить підстави нікчемності правочину, має бути чинною в момент вчинення правочину, водночас позивач як на підстави нікчемності кредитних договорів посилається на норми Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка набрала чинності 16 листопада 2011 року, тобто, вже після укладення зазначених договорів.
 
З такими висновками колегія суддів погоджується враховуючи наступне.
 
Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитних договорів) договір про надання споживчого кредиту укладається кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
 
Встановлено, що кредитні договори укладені в письмовій формі, підписані сторонами та скріплено печаткою банку, тобто вони є чинними.
 
Зі змісту оспорюваних кредитних договорів убачається, що в них зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Позивачка при укладенні договору з додатками отримала свої екземпляри, з текстом якого ознайомилася та свою згоду з їх умовами скріпила особистим підписом.
 
Згідно зі статтею 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.
 
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Зміст кредитних договорів свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо). Позивачка ознайомилася з текстом кредитного договору і підписала кожну його сторінку без будь-яких застережень.
 
У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту четвертого статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028).
 
Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту першого розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).
 
Згідно з абзацом третім частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.
 
Враховуючи те, що спірний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.
 
З цього приводу Верховний Суд України у постанові від 2 липня 2014 року у цивільній справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
 
16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.
 
У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договори укладено сторонами 05 березня 2008 року, 18 квітня 2007 року та 18 червня 2008 року і на час їх укладення Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.
 
Також варто зазначити, що позивачка заявляючи вимогу про визнання договорів кредиту нікчемними, посилаючись на ст. 3 та п. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Разом з тим, положення  цього  Закону набрали чинності 10 червня 2017 року, а тому  не можуть поширюватись  на  правовідносини, що виникли у 2007 та 2008  роках.
 
Відтак, судом встановлено, що спірний кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на час укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів та у подальшому виконувала його умови, а відповідач надав їй всю необхідну інформацію про умови надання послуг споживчого кредиту.
 
Крім того, зі справи убачається, що рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 грудня 2011 року у справі № 2018/2-2056/11 було задоволено позов про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 5289298 в сумі 36 211,98 доларів США за кредитним договором № 5360817 в сумі 21 892,09 доларів США, за кредитним договором № 6487724 в сумі 54 143,23 доларів США, а також судовий збір в сумі 212,60 доларів США та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ про визнання недійсними зазначених кредитних договорів.
 
Вказане рішення не скасовано та набрало законної сили, проте не виконано позивачкою.
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність належними, допустимими і достовірними доказами того факту, що кредитні договори є нікчемними й встановлених вище обставин не підлягають до задоволення вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм процесуального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 29 травня 2025 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: