Номер провадження: 22-ц/813/3585/25 
Справа № 523/7316/22
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам та додатковим витратам,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
07 липня 2022 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник – адвокат Бикова О.В., до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виникла за договором про сплату аліментів від 19 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Поліщук Г.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2812, за період з 19 грудня 2020 року до 18 червня 2022 року на суму у розмірі 70070 грн, а також заборгованості зі сплати додаткових витрат на утримання доньки на суму у розмірі 14794,50 грн.
Свій позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 19 грудня 2020 року сторони уклали договір про сплату аліментів на дитину, за яким ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі 10000 грн щомісячно шляхом перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 , а також брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо). Проте відповідач належним чином умови договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 07 липня 2022 року утворилася заборгованість зі сплати аліментів на загальну суму 67070 грн та додаткових витрат – на суму 14794,50 грн. У стягненні заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса позивачці було відмовлено, так як відповідач заперечує проти суми заборгованості.
29 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
У ході розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги, визначивши розмір заборгованості по сплаті аліментів за період з 19 грудня 2020 року по 18 жовтня 2022 року у розмірі 95070 грн, пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 29182 грн, заборгованість за додатковими витратами на утримання доньки за період з 19 грудня 2020 року по 28 вересня 2022 року у розмірі 28709 грн, індекс інфляції за заборгованістю по додатковим витратам за період з 19 грудня 2020 року по 30 жовтня 2022 року у розмірі 4075 грн та 3% річних із простроченої суми додаткових витрат за період з 19 грудня 2020 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 587 грн.

Позиція сторони відповідача у суді першої інстанції.
13 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_1 надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що на момент укладання правочину його волевиявлення було невільним і не відповідало його внутрішній волі, на той час у нього були розлади психіки, викликане сильними переживаннями щодо розлучення з ОСОБА_2 , яка зі свого боку здійснювала тиск на нього для підписання договору з обов`язком сплачувати аліменти в розмірі 10000 грн на місяць. Після повернення у нормальний стан він неодноразово звертався до ОСОБА_2 для зменшення суми аліментів, які він не в змозі був виплачувати, а у грудні 2021 року він втратив роботу.
Також у своєму відзиві відповідач вказує на необгрунтованість розрахунку заборгованості, оскільки позивачка не врахувала кошти, які він надавав їй у лютому 2021 року у розмірі 2000 дол. США, у березні 2021 року – 350 дол. США, у квітні 2021 року – 2800 дол. США, на підтвердження чого надав суду відповідні докази. Крім того, позивачка усупереч вимогам ч. 3 ст. 195 СК України не надала розрахунок заборгованості за аліментами, зробленим державним чи приватним виконавцем.
Відповідач заперечує щодо заборгованості за додатковими витратами, оскільки вважає, що надавав грошові кошти на утримання дитини у належному розмірі, який повністю покриває всі потреби дитини, враховуючи солідарний обов`язок батьків, сума у розмірі 20000 грн покриває всі витрати на дитини, в тому числі додаткові витрати.
З наданих позивачкою доказів не вбачається, що вона несла додаткові витрати, які викликані особливими обставинами, в матеріалах справи відсутня медична документація, призначення лікарів, тощо, а тому вони є витратами на утримання дитини, що узгоджується із висновком Верхового Суду України, висловленим 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам та додатковим витратам задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 19 грудня 2020 року по 18 жовтня 2022 року заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 95070 грн, пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 29182 грн, заборгованість за додатковими витратами на утримання доньки за період з 19 грудня 2020 року по 28 вересня 2022 року у розмірі 28709 грн, індекс інфляції за заборгованістю по додатковим витратам за період з 19 грудня 2020 року по 30 жовтня 2022 року у розмірі 4075 грн та 3% річних із простроченої суми додаткових витрат за період з 19 грудня 2020 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 587 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1576 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі адвокат Тіщенко С.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю або частково, враховуючи фактичні обставини справи та докази сплати коштів; змінити розмір пені та додаткових нарахувань на аліменти, з огляду на доведений важкий фінансовий стан відповідача, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)позивачка не надала відповідний розрахунок, виконаний державним або приватним виконавцем, як того вимагає ч. 3 ст. 195 СК України;
2)суд не взяв до уваги, що значні витрати, надані відповідачем у доларах США у 2021 році, спрямовані на утримання дитини. Розписка, на яку посилається суд, не є достатньою підставою для виключення цих сум із розрахунків заборгованості, оскільки мета цих коштів залишається спірною.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 14 травня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повний текст судового рішення складено 23 травня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 19 грудня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про сплату аліментів на дитину, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. та зареєстровано за р. № 2812.
За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 10000 грн щомісячно не пізніше 25 числа кожного поточного місяця шляхом перерахування суми аліментів на картковий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 , а також брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо).
Договір набув чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проте відповідач належним чином свої зобов`язання щодо сплати аліментів не виконує, внаслідок чого за розрахунком позивачки станом на 10 листопада 2022 року за період з 19 грудня 2020 року до 18 жовтня 2022 року утворилася заборгованість у розмірі 95070 грн.
Також ОСОБА_1 не виконує умови договору щодо участі у додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо), розмір яких з часу укладення договору від 19 грудня 2020 року станом на 28 вересня 2022 року склав 28709 грн.
На заборгованість зі сплати аліментів за період з 19 грудня 2020 року до 18 жовтня 2022 року позивачка нарахувала пеню у розмірі 29182 грн, а також за період з 19 грудня 2020 року до 30 вересня 2022 року індекс інфляції – у розмірі 4075 грн.
Згідно з ч.1 ст.189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.
Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).
За нормами ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Нормами ст.625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, наданими доказами судом правильно встановлено, що між сторонами було досягнуто угоду, договір є дійсним, тому його умови повинні виконуватися належним чином.
Враховуючи те, що відповідач порушив умови договору, у період з 19 грудня 2020 року по 18 жовтня 2022 року виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 95070 грн та додаткових витрат у період з 19 грудня 2020 року по 28 вересня 2022 року у розмірі 28709 грн.
Оскільки несвоєчасна сплата аліментів виникла з вини відповідача, тому обґрунтованою є вимога позивачки про стягнення пені у розмірі 29182 грн, індексу інфляції за заборгованістю по додатковим витратам за період з 19 грудня 2020 року по 30 жовтня 2022 року у розмірі 4075 грн та 3% річних із простроченої суми додаткових витрат за період з 19 грудня 2020 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 587 грн.
Оплата додаткових витрат знайшла своє підтвердження наданими доказами у вигляді переводів на рахунки викладачів за навчання, до Комунального закладу початкової спеціалізованої освіти «Мистецька школа 13 м. Одеси» гурток шиття та бісероплетіння, а також призначеннями лікарями лікарських препаратів.
Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання відповідача про неврахування позивачкою у рахунок аліментів коштів, виплачених у лютому 2021 року у розмірі 2000 дол. США, у березні 2021 року – 350 дол. США, у квітні 2021 року – 2800 дол. США, оскільки відповідно до розписки ОСОБА_1 від 23 січня 2021 року гроші, перераховані в доларах США на рахунок позивачки призначені для погашення заборгованості, оплати квартири та добровільного витрачання коштів, і не входять до сплати аліментів та додаткових витрат на утримання дитини.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «позивачка не надала відповідний розрахунок, виконаний державним або приватним виконавцем, як того вимагає ч. 3 ст. 195 СК України», то колегія суддів зазначає таке.
Стаття 195 СК України встановлює порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).
Водночас договором від 19 грудня 2020 року визначено сплату аліментів у твердій грошовій сумі, а тому норми статті 195 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що «суд не взяв до уваги, що значні витрати, надані відповідачем у доларах США у 2021 році, спрямовані на утримання дитини» є неспроможними, оскільки відповідач ОСОБА_1 самостійно (власноруч) зазначив, що дані кошти не входять до виплати аліментів на неповнолітню доньку ОСОБА_4 .
Додатково колегія суддів акцентує увагу позивача, що статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Загалом, згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 23 травня 2025 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               О.С. Комлева