ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 травня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/6358/24	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
 за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року (головуючи суддя Савченко А.В.) у справі №160/6358/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України,   Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо недотримання строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. та доданих матеріалів про зарахування попередніх періодів служби до вислуги років, перерахунку вислуги років, донарахування надбавки за вислугу років та її виплату за весь період служби з 25 лютого 2022 року. 
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо перевищення повноважень під час розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. та доданих матеріалів та необґрунтовану відмову у задоволенні рапорту від 11.08.2023 р. 
- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України щодо неналежного розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 від 14.11.2023 р., невжиття заходів контролю за виконанням наданих доручень ІНФОРМАЦІЯ_1 , невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних посадових осіб за невиконання наданого доручення щодо опрацювання заяви від 14.11.2023 р.. 
- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України щодо невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних осіб Військової частини НОМЕР_1 за порушення строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р., незадоволення прохання про зарахування попередніх періодів служби викладеного у рапорті від 11.08.2023 р., перевищення повноважень під час розгляду рапорту, та необґрунтовану відмову у задоволенні рапорту від 11.08.2023 р., що були викладені у скарзі від 13.02.2024 р. 
- зобов`язати Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерство оборони України невідкладно переглянути заяву громадянина ОСОБА_1 від 14.11.2023 р. та скаргу громадянина ОСОБА_1 та 
вжити невідкладних заходів по задоволенню прохань викладених у зазначених заяві та скарзі.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 припинити протиправну поведінку та невідкладно переглянути рапорт від 11.08.2023 р., а також невідкладно задовольнити законні прохання викладені в рапорті. 
- вирішити питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричинених протиправними діями та бездіяльністю Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , та розподілити їх серед відповідачів. 
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що під час переміщення з Військової частини НОМЕР_2 до Військової частин НОМЕР_1 позивач отримав грошовий атестат №197 від 13.07.2023 р. Вказував, що у вказаному грошовому атестаті зазначено “вислуга років складає 1 рік 5 місяців та 20 днів”, що не відповідає дійсності. Через це йому недонараховується грошове утримання в повному обсязі. Позивач звернувся із рапортом від 11.08.2023 р. до Відповідача-2 з проханням виправити помилку в грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. та виплатити йому все недоплачене грошове утримання з 25.02.2022 р. Як зазначав позивач, Відповідачем-2 не розглянуто рапорт від 11.08.2023 р. Позивач 14 листопада 2023 року звернувся до Департаменту фінансів Міністерства оборони України із заявою від 14.11.2023 р. Протягом грудня 2023 р. Відповідач-1 листами №220/13/ВихЗВГ/8165 від 04.12.2023 р., №220/13/ВихЗПІ/8002 від 25.12.2023 р. повідомив про передачу на розгляд та вирішення питання до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Незважаючи на неодноразові звернення до військової частини, Департаменту фінансів та Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони, заяви відповідача належним чином не розглянуті. Вказані обставини стали підставою звернення з позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненаданні належної та своєчасної відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 11.08.2023; 
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 11.08.2023, з урахуванням висновків суду.
За наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у спірному випадку Військовою частиною НОМЕР_1 допущену протиправну бездіяльність під час розгляду рапорту позивача, який стосувався правильності визначення йому вислуги років, що впливає на розмір грошового забезпечення під час проходження військової служби. З цього приводу суд першої інстанції зазначив, що військовою частиною не дотримано строків розгляду рапорту позивача, які передбачені Законом України «Про звернення громадян», а також військовою частиною надано відповідь, змість якої не свідчив про вирішене питання, яке порушено позивачем у поданому рапорті.
Вказані обставини стали підставою для часткового задоволення позову.
В іншій частині заявлених позивач вимог судом першої інстанції було відмовлено з таких підстав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у спірному випадку не встановлено обставин, які б свідчили про те, що Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України чи Міністерство оборони України допустили протиправну бездіяльність в питанні розгляду рапорту позивача. З цього приводу суд зазначив, що оскільки суть рапорту позивача стосувалася правильності визначення його вислуги років та правильності нарахування грошового забезпечення, то його звернення до Департаменту обгрунтовано було надіслано останнім для розгляду за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому підпорядковується Військова частина НОМЕР_1 та якою безпосередньо виплачувалося грошове забезпечення позивачу, у тому числі визначалася вислуга років позивача для визначення розміру грошового забезпечення. Крім цього, суд першої інстанції вказав на те, що законодавством не передбачено здійснення Департаментом чи Міністерством оборони України контролю за результатами розгляду звернень військовими частинами Сухопутних військ Збройних Сил України та проведення службових розслідувань за фактами протиправної поведінки з боку командування військової частини.
З приводу заявлених позивачем вимог про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданням такої шкоди. З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість заявлених вимог, в частині відшкодування шкоди.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивача посилається на те, що: судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги відзив Відповідача -3, оскільки, за позицією позивача, його підписано особою, якою не надано повноважень для таких дій; судом першої інстанції розглянуто справу з порушенням встановлених КАС України строків; судом безпідставно відмовлено у витребуванні доказів ухвалою від 20.12.2024; суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність у Відповідачів 1, 3 повноважень щодо контролю за розглядом рапорту позивача; суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про необгрунтованість заявленого позову, в частині вимог щодо відшкодування шкоди.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 25.02.2022 мобілізований до ЗСУ, з 14.07.2023 р. проходить службу Військовій частині НОМЕР_1 .
Під час переміщення з Військової частини НОМЕР_2 до Військової частин НОМЕР_1 позивач отримав грошовий атестат №197 від 13.07.2023 р.
У вказаному грошовому атестаті зазначено “вислуга років складає 1 рік 5 місяців та 20 днів”, що, за твердженням позивача не відповідає дійсності. Згідно послужного списку особистий №071618 та трудової книжки НОМЕР_3 ОСОБА_1 проходив службу в пожежній охороні МВСУ, МНСУ, ДІТБ з 15.08.1995 р. по 31.05.2023 р. – тобто 17 років 9 місяців 16 днів.
15 серпня 2023 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомив, що виявив помилку в грошовому атестаті від 13.07.2023р. №197 та просив виправити цю помилку, провести перерахунок вислуги років, виплати недоплачені кошти. У рапорті вказано, що до нього додаються копії згаданих у цьому рапорті документів (грошового атестату від 13.07.2023р. №197, трудової книжки НОМЕР_3 , військового квитка від 14.06.2012 р.)
14 листопада 2023 року позивач звернувся з заявою до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в якому зазначив, що 15 серпня 2023 року він звернувся із рапортом від 11.08.2023 р. до командира в/ч НОМЕР_1 з проханням виправити помилку в грошовому атестаті № та виплатити все недоплачене грошове утримання з 25.02.2022 р. Командування в/ч НОМЕР_1 проігнорувало рапорт, що порушує його права та спричиняє матеріальні збитки. Відповідне службове розслідування не проведено, помилку в грошовому атестаті не виправлено. Просить виправити помилку у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р.
Департамент фінансів Міністерства оборони України листом від 28.11.2023 р. №220/10/Вих3ВГ/179 повідомив, що звернення позивача від 14.11.2023р. направляється на розгляд за належністю до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.
На рапорт позивача та запит адвоката Попова А.О. щодо проведення перерахунку вислуги років для призначення пенсії, Військова частина листом від 18.01.2024р. №270 повідомила, що відповідно до положень статті 19 Конституції України: “Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України”. Види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, визначено положеннями статті 17 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”. До таких періодів дійсно зараховується служба в органах внутрішніх справ, поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв?язку захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, Державній кримінально-виконавчій службі України. Обчислення вислуги років здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб”. Оскільки розрахунок вислуги років у певних випадках передбачає зарахування періодів служби у визначених Законом державних органах, то очевидно, що факт такої служби та його чітко визначені часові відрізки мають бути підтверджено відповідними документами.
13 лютого 2024 року позивач звернувся зі скаргою до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України. У зазначеній скарзі позивачем зазначено, що станом на 13 лютого 2024 року питання щодо недонарахування та недоплати грошового забезпечення на підставі завідомо неправдивих відомостей у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. не вирішені. У зв`язку з цим просить: 1) прийняти на розгляд скаргу; 2) розгляд скарги здійснити без передачі та без залучення ІНФОРМАЦІЯ_2 , командування військової частини НОМЕР_1 згідно абз. 4 ст. 7 Закону України “Про звернення громадян”; 3) розгляд цієї скарги здійснити терміново у зв?язку з тривалим характером зловживань в/ч НОМЕР_1 згідно абз. 2 ст. 20 Закону України “Про звернення громадян”; 4) розгляд скарги здійснити з обов?язковою присутністю та залученням мене згідно ст. 18 Закону України “Про звернення громадян”; 5) провести відповідне службове розслідування згідно “Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України” затвердженого Наказом Міністерства оборони України 21.11.2017 № 608 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 р. за № 1503/31371. 6) припинити протиправну діяльність військової частини НОМЕР_1 щодо завдання матеріальних збитків шляхом ненарахування та невиплати в повному обсязі належного грошового забезпечення громадянину України ОСОБА_1 ; 7) вжити заходів по поновленню порушених прав громадянина України ОСОБА_1 шляхом виправлення помилок у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023р. та всіх інших документах, та відшкодувати завдані матеріальні збитки за період з 25 лютого 2022 року.
Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України листом від 28.02.2024 р. №220/13/Вих3ВГ/1598 на скаргу позивача від 13.02.2024р. повідомив, що відповідно до пункту 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок), грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні. Оскільки Департамент не здійснював нарахування грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 і не має первинних документів щодо здійснених їм виплат, Ваше звернення від 14.11.2022 на підставі статті 7 Закону України "Про звернення громадян" надіслано за належністю за вих. № 220/13/ВихЗВГ/8165 від 04.12.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в підпорядкуванні якого знаходиться військова частина НОМЕР_1 , про що Вас повідомлено встановленим порядком. Крім того повідомляється, що відповідно до Положення про Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 13.03.2022 № 151, проведення службових розслідувань не входить до повноважень Департаменту. Відповідно до статті 8 Закону України "Про Збройні Сили України" Командувачі видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України підпорядковуються Головнокомандувачу Збройних Сил України. Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює через Генеральний штаб Збройних Сил України безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України. Згідно з дорученням Генерального штабу Збройних Сил України від 22.02.2024 № M-18369/1 розгляд порушених Вами у скарзі здійснюється ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стосовно питання 7 скарги від 13.02.2024
Відповідно до статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб" (далі - Постанова № 393) встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам 3 числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" і "з" статті 12 такого Закону, до вислуги років зараховуються в тому числі: служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній кримінально-виконавчій службі, податковій міліції на посадах начальницького і рядового складу, в Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу, в Національному антикорупційному бюро, Бюро економічної безпеки посадах начальницького складу з дня призначення на відповідну посаду. Ураховуючи зазначене, служба на посадах у вищезазначених органах зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років (за умови підтвердження).
Не погоджуючись з діями відповідачів щодо розгляду його рапорту, позивач звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, суд першої інстанції правильно встановив суть спірних відносин, які є предметом спору у цій справі та які фактично стосуються правильності визначення вислуги років позивача, що впливає на розмір грошового забезпечення останнього.
Правильно встановивши суть спірних відносин, суд першої інстанції обгрунтовано визначив особу, відповідальну за обчислення вислуги років позивача та нарахування грошового забезпечення позивачу.
Такою особою є Військова частина НОМЕР_1 , в якій проходив службу позивач та яка, в силу положень пункту 8 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, здійснювала виплату грошового забезпечення позивачу, а відповідно і визначала розмір такого грошового забезпечення з урахуванням, зокрема, і вислуги років позивача.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 15.08.2023 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомив, що виявив помилку в грошовому атестаті від 13.07.2023р. №197 та просив виправити цю помилку та провести перерахунок вислугу років.
На вказане звернення позивача Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь зміст якої, як правильно зазначив суд першої інстанції, не містив у собі відповіді на порушенні позивачем питання.
З цих підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірному випадку Військова частина НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність, в частині вирішення порушеного позивачем питання, яке стосувалося правильності визначення вислуги років, чим порушила право та законні інтереси позивача.
Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції, прийнявши до уваги те, що повноважна особа (Військова частина НОМЕР_1 ) фактично не здійснювала перевірку поданих позивачем документів та не встановлювала на підставі цих документів обставини, тобто не перевірила виконання усіх умов, необхідних для задоволення рапорту, дійшов обгрунтованого висновку про те, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання Військової частина НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача від 15.08.2023 з урахуванням висновків суду.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо вирішеного спору, в частині заявлених позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 .
Погоджується суд апеляційної інстанції і з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, в частині заявлених вимог до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України та Міністерства оборони України.
Так, заявлені позовні вимоги в цій частині стосуються не вжиття Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України та Міністерством оборони України заходів щодо поданих позивачем звернень та скарг стосовно неправильності визначення вислуги років та не вирішення цього питання уповноваженими органами.
Фактично позовні вимоги, в цій частині, стосувалися не вжиття заходів контролю щодо розгляду звернень позивача підпорядкованими органами, невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних осіб Військової частини НОМЕР_1 , якими розглядалося звернення позивача стосовно правильності визначення вислуги років.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 14.11.2023 року позивач звернувся з заявою до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в якому зазначив, що 15.08.2023 року він звернувся із рапортом від 11.08.2023 р. до командира в/ч НОМЕР_1 з проханням виправити помилку в грошовому атестаті № та виплатити все недоплачене грошове утримання з 25.02.2022 р. Командування в/ч НОМЕР_1 проігнорувало рапорт, що порушує його права та спричиняє матеріальні збитки. Відповідне службове розслідування не проведено, помилку в грошовому атестаті не виправлено. Просить своїм рішенням виправити помилку у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. та виплатити недоплачене грошове забезпечення.
Тобто предметом звернення від 14.11.2023 року є прийняття рішення про виправлення помилки у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. та виплата недоплаченого грошового забезпечення.
Вказане звернення перенаповнене до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, дій та бездіяльність якого при розгляді звернення 14.11.2023 р. оскаржує позивач.
У свою чергу, супровідним листом Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 04.12.2023 р. № 220/13/ВихЗВГ/8165 звернення ОСОБА_1 надіслано за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд першої інстанції, з огляду на зміст заявлених позовних вимог до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України та Міністерства оборони України, правильно виходив з того, що законодавством не передбачено здійснення Департаментом чи Міністерством оборони України контролю за результатами розгляду звернень військовими частинами Сухопутних військ Збройних Сил України та проведення службових розслідувань за фактами протиправної поведінки з боку командування військової частини.
При цьому. суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на те, що Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України переправив звернення за належністю, оскільки грошовий атестат №197 від 13.07.2023 р. видав не Департамент, та, відповідно, Департамент не здійснював нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , зокрема, ОСОБА_1 . Як зазначено вище, відповідно до пункту 8 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, в частині заявлених вимог до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України та Міністерства оборони України, оскільки вони не можуть бути відповідальними особами за правильність визначення вислуги років позивача та правильність нарахування грошового забезпечення.
Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, позивач в апеляційній скарзі наводить норми, зокрема, Положення про Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України, які на його думку дають підстави стверджувати про наявність у Департаменту повноважень щодо розгляду питань соціального забезпечення військовослужбовців, в тому числі, і щодо правильності нарахування грошового забезпечення.
Суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів те, що основними завданнями та функціями Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України є вирішення питань щодо соціального захисту військовослужбовців, але наведені позивачем норми не свідчать про наявність у Департаменту повноважень, в контексті явлених позивачем вимог, які б надавали Департаменту можливість здійснювати контроль за правильністю визначення військовими частинами вислуги років військовослужбовців, застосувати до посадових осіб військових частин дисциплінарні стягнення чи проводити службові розслідування.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для висновку про те, що судом першої інстанції неправильно вирішення справу, в цій частині заявлених позивачем вимог.
Щодо рішення суду першої інстанції, в частині заявлених вимог про відшкодування шкоди.
Так, однією із вимог заявленого позову є: - вирішити питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричинених протиправними діями та бездіяльністю Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , та розподілити їх серед відповідачів. 
При цьому, в позові позивачем не зазначено в чому полягає така шкода, розмір заподіяної шкоди (як матеріальної так і моральної).
Суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на те, що позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданням такої шкоди.
З цих підстав суд першої інстанції, зазначивши те, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, дійшов обгрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі позивач вже наводить певні розрахунки розміру заподіяної моральної шкоди та обгрунтовує обставини, з якими він пов`язує заподіяння такої шкоди.
Але, під час розгляду справи судом першої інстанції жодних обгрунтувань заподіяної шкоди та розміру компенсації за заподіяну шкоду позивачем наведено не було. А оскільки судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду першої інстанції, на предмет його законності та обгрунтованості, саме виходячи з тих обставин, які існували на час ухвалення рішення судом першої інстанції, то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави стверджувати про те, що у цій частині заявлених вимог судом першої інстанції ухвалено незаконне та необгрунтоване рішення.
З цих підстав суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, в частині вирішених позовних вимог щодо відшкодування шкоди.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Аргументи позивача, які наведені в апеляційній скарзі та які стосуються порушення, на його думку, судом першої інстанції норм процесуального права як-то: судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги відзив Відповідача -3, оскільки, за позицією позивача, його підписано особою, якою не надано повноважень для таких дій; судом першої інстанції розглянуто справу з порушенням встановлених КАС України строків; судом безпідставно відмовлено у витребуванні доказів ухвалою від 20.12.2024, не можуть бути самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
                                                                                                    
                                                                 У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року  у справі №160/6358/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 27.05.2025
Повний текст постанови складено 28.05.2025
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк