КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3213/2025
Справа № 370/1400/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
09 квітня 2025 року                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                   Кашперської Т.Ц.,
суддів                                        Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                 Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Білоцької Л.В. в смт. Макарів 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової (матеріальної) та немайнової (моральної) шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
В травні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути зі ОСОБА_1 на її користь у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 445533 грн. та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що 23 травня 2019 року близько 10:30 ОСОБА_1 , перебуваючи на території домоволодіння за місцем свого проживання, а саме за адресою АДРЕСА_1 , перебуваючи у довготривалих неприязних відносинах з позивачем ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству по АДРЕСА_2 , та з близькими родичами позивача, спланував та підготував знищення житлового будинку ОСОБА_2 . В результаті пожежі, заподіяної ОСОБА_1 , житловий будинок ОСОБА_2 був суттєво пошкоджений і не підлягав використанню за призначенням до проведення капітального ремонту. 
Вироком Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року, який набрав законної сили, визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
В результаті злочинних дій ОСОБА_1 будинок ОСОБА_2 був фактично повністю знищений, в зв`язку з категоричною відмовою відповідача відшкодувати завдані збитки вона була вимушена замовляти та оплачувати за власний рахунок ряд будівельних матеріалів та будівельних послуг для відновлення знищеного будинку, загальна вартість яких склала 445533 грн., що підтверджується товарними, фіскальними чеками, рахунками-фактурами та видатковими накладними на придбання будівельних матеріалів, а також кошторисом виконаних робіт щодо відновлення житлового будинку.
Крім матеріальних збитків, в результаті злочинних дій ОСОБА_1 , вчинених умисно, з усвідомленням суспільно небезпечного їх характеру, які супроводжувалися цинізмом і зухвалістю, явною зневагою до встановлених норм поведінки та прийнятих норм людської моралі, позивачу завдано моральну шкоду. Дізнавшись про знищення будинку, вона перенесла значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттям страху, напруги, розпачу, безпорадності, тривоги за своє життя у подальшому, впродовж всього періоду відновлення будинку почувалася як джерело клопоту та обмежень життя близьких родичів, які приймали активну участь та допомогу, переживала з приводу своєї залежності від сторонньої допомоги, несамостійності, психоемоційна напруга значно вплинула на характерологічні особливості, що проявилося у підвищеній образливості, дратівливості, знервованості, зниженні настрою, песимістичних настановах щодо майбутнього. Обурена поведінкою відповідача, його зухвалістю, агресивністю та жорстокістю, нехтуванням елементарними нормами моралі, поведінки та правопорядку, вона переживала образу з приводу подальшого байдужого ставлення відповідача до неї як постраждалої від його злочинних дій. Внаслідок перенесеного стресу в неї сформувався страх та почуття тривоги при перебуванні на вулиці, у власному подвір`ї чи помешканні, розвинулося почуття недовіри до людей взагалі. Кількісний еквівалент завданої моральної шкоди оцінює в 100000 грн.
 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 445533 грн., моральної шкоди 25000 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір 5212,33 грн.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що до позову ОСОБА_2 надано копію договору дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_3 . Згідно цього договору будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на частину в спільному майні № 1394 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 1396, виданих Макарівською державною нотаріальною конторою 14 листопада 1987 року та зареєстрованому в Київському міжміському БТІ 02 грудня 1989 року за № 560. Але за запитом його дружини до Макарівського БТІ було надано відповідь, що документи, на підставі яких будинок належав ОСОБА_3 , ніколи не мали відношення до земельної ділянки 0,12 га. та будівель, які знаходяться на ділянці за адресою АДРЕСА_1 (згідно карти земельного кадастру). З огляду на вищевказане є підстави для вирішення питання про те, яким чином з`явились документи стосовно права власності ОСОБА_3 , в зв`язку з чим ним разом із апеляційною скаргою подаються відповідні клопотання.
Вказував, що на даний час в Макарівському районному суді Київської області розглядається справа № 370/3329/18, де встановлюється відповідність права власності, а саме чи не відбувалось шахрайських дій під час отримання документів на право власності ОСОБА_3 .
Вказував, що він та його дружина в 2018 році звернулися із заявою до прокуратури, що стосовно його сім`ї було вчинено шахрайські дії, які кваліфікуються за ч. 4 ст. 190 КК України, зі сторони ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і її сестри (колишньої голови Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_4 ), яка є співвласником майна. Відповіді на його звернення на даний час немає.
Зазначав, що згідно договору дарування житлового будинку, сторонами оцінено подарований будинок в сумі 19000 грн. З огляду на це, ОСОБА_1 будь-яким чином не міг завдати матеріальної шкоди більш ніж вартість майна. Будь-яка експертна комісія для визначення завданої матеріальної шкоди не призначалась. Надані позивачем фіскальні чеки не вказують на завдану матеріальну шкоду, оскільки позивач не відновлювала будинок, а фактично за своїм особистим бажанням перебудувала будинок і змінила технічну документацію без дозволу. Намагання позивача за рахунок відповідача відшкодувати свої витрати на перебудову можливо розцінювати як шахрайство за ст. 190 КК України.
З огляду на вищезазначене, є всі підстави вважати рішення суду першої інстанції неправосудним, необґрунтованим, невмотивованим і таким, що порушує основні засади цивільного судочинства, визначені у ст. 2 ЦПК України.
Обґрунтовуючи поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції, пояснював, що на час подання позовної заяви та розгляду її судом знаходився у ДУ «Київський слідчий ізолятор 13» в зв`язку з виконанням вироку. Під час розгляду кримінальної справи, у якій ухвалено вирок від 05 жовтня 2021 року, суд відмовився встановлювати право власності за поданими ним клопотаннями. Таким чином, його можливості та права є обмеженими, оскільки йому необхідно було значно більше часу для отримання доказів, щоб спростувати доводи позивача, ніж 15 днів.
Повідомляв, що навіть на цей час він не отримав всі необхідні документи (докази) для спростування доводів позивача, але на час розгляду апеляційної скарги всі докази будуть ним надані.
Щодо нових обставин, які підлягають встановленню, повідомляв, що згідно вироку Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року було встановлено, що ОСОБА_2 оцінила будинок за адресою АДРЕСА_2 , зазначивши вартість будинку 426960 грн. Зазначав, що згідно договору дарування житлового будинку, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оцінили будинок в сумі 19000 грн. З огляду на ці обставини, договір дарування будинку складався за допомогою вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України (ухилення від сплати податків, зборів, інших обов`язкових платежів). Тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_2 при складанні договору дарування будинку умисно значно зменшили вартість будинку з метою ухилення від сплати податків. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не знають вартості оцінки будинку, оскільки у них відсутня первинна документація (технічний паспорт, рішення, оцінку житлового будинку) і оскільки вони не є власниками. Повідомляв, що під час апеляційного розгляду справи будуть надані оригінали документів, які посвідчують право власності на будинок.
Зазначив, що в ухвалі Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року під час розгляду кримінальної справи вказано, що надані ним відповідні письмові докази очевидно стосуються цивільно-правового спору з приводу права власності, що не може бути вирішене у площині кримінального судочинства.
Вважав, що з цього слідує, що для вирішення питання щодо завданої матеріальної шкоди в першу чергу необхідно вирішити цивільно-правовий спір щодо права власності, який повинен вирішуватись окремим провадженням.
Вказував, що за загальним правилом особа може звернутися до суду з позовом протягом трьох років з дня, коли вона довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки пожежа сталася 23 травня 2019 року, а позов ОСОБА_2 подано в травні 2024 року, минуло п`ять років з часу, коли ОСОБА_2 дізналася про порушення своїх прав.
Вказував, що оскільки він фактично обмежений у своїх діях та правах, внаслідок чого не мав можливості відстоювати своїх права і позицію у суді першої інстанції, є всі підстави вважати, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року є необґрунтованим внаслідок неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, та внаслідок неподання ОСОБА_1 доказів з поважних причин.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 згідно договору дарування житлового будинку від 20 липня 2002 року, зареєстрованого в Макарівському БТІ 25 липня 2002 року, в подальшому право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30 травня 2018 року (а. с. 7 - 8).
 
Вироком Макарівського районного суду Київської області 05 жовтня 2021 року в справі № 370/2945/19, який набрав законної сили 13 вересня 2022 року, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України (закінчений замах на умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу) та йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років. Вироком суду встановлено, що 23 травня 2019 року близько 10:30 години, ОСОБА_1 , перебуваючи на території домоволодіння за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в довготривалих неприязних відносинах з ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству по АДРЕСА_2 , та її близькими родичами, діючи умисно, з метою знищення її житлового будинку, вартістю 426960 грн., розташованого за вищевказаною адресою, шляхом підпалу, з мотивів помсти, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, та свідомо припускаючи їх настання, підійшов до житлового будинку ОСОБА_2 , та кинув на дах будинку запалену ганчірку, попередньо змочену пально- мастильною рідиною. Внаслідок умисних дій ОСОБА_1 , виникла пожежа, яка могла завдати матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_2 , у великих розмірах, а саме на суму 426 960 грн., проте виконавши усі дії, які ОСОБА_1 вважав необхідними для доведення злочину до кінця, зокрема кинув змочену пально-мастильною речовиною ганчірку на дах будинку потерпілої, не допускав пожежників на місце події для гасіння пожежі, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі у зв`язку з тим, що пожежу було ліквідовано працівниками 32 Державної пожежно-рятувальної частини у смт. Макарів ГУ ДСНС України в Київській області (а. с. 16 - 19). 
 
Також судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження замовлення та оплати за власний рахунок придбання будівельних матеріалів та будівельних послуг для відновлення будинку позивачем надано товарні, фіскальні чеки, рахунки-фактури та видаткові накладні на придбання будівельних матеріалів, загальна вартість яких склала 445 533,00 гривні, а також кошторис виконаних робіт щодо відновлення житлового будинку (а. с. 20 - 55).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, а саме копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 грудня 2007 року, згідно якого ОСОБА_5 набула право власності на частину будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину № 1-1170 від 27 березня 2007 року, виданого Макарівською державною нотаріальною конторою; копії свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Бучанської державної нотаріальної контори 01 листопада 2022 року на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_5 згідно яких спадщина, на яку видані ці свідоцтва, складається з частки житлового будинку та з житлового будинку АДРЕСА_4 ; копію акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 22 грудня 1963 року щодо будівель, розташованих на ділянці АДРЕСА_5 ; копія дозволу № НОМЕР_1 на виконання робіт на земельній ділянці АДРЕСА_5 ; копію свідоцтва про право приватної власності на будівлю за адресою АДРЕСА_6 , виданого 22 січня 1960 року на ім`я ОСОБА_8 .
 
Також ОСОБА_1 заявлено клопотання про визнання поважними причин неподання доказів до суду першої інстанції, обґрунтоване тим, що він наразі перебуває в ДП «Київський слідчий ізолятор-13», внаслідок чого є істотно обмеженим у своїх діях та правах, при цьому ОСОБА_1 не має коштів для залучення адвоката для представництва інтересів, а регіональний центр згідно Закону України «Про безкоштовну правничу допомогу» в зв`язку з реорганізацією припинив залучати адвокатів з 01 травня 2024 року.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року відкрито провадження в справі та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали Макарівського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року, а також позовної заяви з доданими до неї письмовими матеріалами відповідачем ОСОБА_1 отримано через ДУ «Київський слідчий ізолятор» 20 червня 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 67), що відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується.
При цьому, з огляду на доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо очевидної недостатності 15-денного строку особі, яка знаходиться в місцях позбавлення волі, для надання доказів на спростування доводів позивача, апеляційний суд враховує, що клопотань про продовження встановленого судом строку відповідачем до суду першої інстанції до ухвалення рішення 12 вересня 2024 року не направлялось, не повідомлено суд, що будь-який доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, а також не надано докази звернення до осіб, у яких такі доводи знаходяться, та неможливості їх отримання в установлений судом строк.
Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію ухвали Макарівського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року, а також позовної заяви з доданими до неї письмовими матеріалами відповідачем ОСОБА_1 отримано через ДУ «Київський слідчий ізолятор» 20 червня 2024 року, а судове рішення ухвалене лише 12 вересня 2024 року, тобто більше ніж через два місяці, тобто відповідач ОСОБА_1 мав достатній час для направлення до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву із доказами на спростування вимог позивача, у разі їх наявності.
 
Разом із тим, апеляційний суд враховує, що відповідач дійсно перебуває в місцях позбавлення волі, при цьому право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем до апеляційної скарги, та їх оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приймає надані відповідачем докази та надає їм відповідну оцінку.
 
Крім того, до апеляційної скарги долучено ряд клопотань: про встановлення права власності на будинок за адресою АДРЕСА_6 (на даний час №8); про залучення (допит) свідка ОСОБА_6 , у якої наявні оригінали документів щодо права власності будинку в АДРЕСА_2 , і яка може повідомити щодо обставин пожежі, внаслідок якої згідно позовної заяви було завдано моральна та матеріальна шкода ОСОБА_2 .
 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Вирішуючи дані клопотання та вивчивши надані відповідачем докази, апеляційним судом встановлено, що клопотання про встановлення права власності не стосується предмету позову ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки частина наданих доказів надана на підтвердження права власності на інший будинок (за адресою АДРЕСА_1 ), а решта доказів спрямована на спростування обставин належності позивачу права власності на пошкоджене відповідачем майно, на підтвердження права власності на яке нею було надано до суду першої інстанції належні та допустимі докази, а саме договір дарування житлового будинку від 20 липня 2002 року, зареєстрований в Макарівському БТІ 25 липня 2002 року, який не визнавався недійсним в судовому порядку, із реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30 травня 2018 року, згідно наданого витягу з реєстру.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання як необґрунтованого. 
 
Виходячи із наведеного, апеляційний суд відхиляє як безпідставні і такі, що не стосуються предмету позову, доводи апеляційної скарги в частині шахрайського, на думку відповідача, заволодіння позивачем ОСОБА_2 належним їй будинком за адресою АДРЕСА_2 , а також, при оформленні права власності, вчинення нею дій щодо ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів.
 
Разом із тим, для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи, апеляційним судом було задоволено клопотання про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .  Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що ОСОБА_2 фактично здійснено перебудову будинку по АДРЕСА_2 в обсягах, яких не потребував масштаб пожежі, яка відбулась у будинку за вказаною адресою 23 травня 2019 року.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті вчиненого відповідачем злочину, позивач ОСОБА_2 зазнала матеріальних збитків, загальна сума матеріальної шкоди складає 445533,97 грн., які підтверджені письмовими матеріалами справи. Також, оскільки відповідачем завдано позивачу моральних та душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна, проте, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 25000 грн.
 
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
 
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
 
Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
 
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
 
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
 
Отже, для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
 
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
 
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
 
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
 
Відповідно до ч. 1 - 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
 
Тобто суд повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Положеннями статей 77 - 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року в справі № 370/2945/19 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, встановлено, що 23 травня 2019 року близько 10:30 години, ОСОБА_1 , перебуваючи на території домоволодіння за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в довготривалих неприязних відносинах з ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству по АДРЕСА_2 , та її близькими родичами, діючи умисно, з метою знищення її житлового будинку, вартістю 426960 грн., розташованого за вищевказаною адресою, шляхом підпалу, з мотивів помсти, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, та свідомо припускаючи їх настання, підійшов до житлового будинку ОСОБА_2 , та кинув на дах будинку запалену ганчірку, попередньо змочену пально-мастильною рідиною. Внаслідок умисних дій ОСОБА_1 , виникла пожежа, яка могла завдати матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_2 , у великих розмірах, а саме на суму 426 960 грн., проте виконавши всі дії, які ОСОБА_1 , вважав необхідними для доведення злочину до кінця, зокрема кинув змочену пально-мастильною речовиною ганчірку на дах будинку потерпілої, не допускав пожежників на місце події для гасіння пожежі, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі у зв`язку з тим, що пожежу було ліквідовано працівниками 32 Державної пожежно-рятувальної частини у смт. Макарів ГУ ДСНС України в Київській області.
На підставі вказаного, судом кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, як закінчений замах на умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу.
Вироком Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України.
 
Під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_2 визнано потерпілою особою, тому вона має право пред`являти до ОСОБА_1 позов про відшкодування шкоди, завданої злочином.
 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд та який не спростовано доводами апеляційної скарги, про доведеність вини ОСОБА_1 у пошкодженні майна позивача ОСОБА_2 , в зв`язку з відновленням якого вона змушена була понести збитки та їй було завдано моральної шкоди.
 
Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц (провадження № 61-3593св19), згідно яких «практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. 
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах».
 
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 753/4289/23, провадження № 61-7327св24).
 
Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на користь останньої, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в сумі 25000 грн., враховуючи при цьому, що така моральна шкода завдана незаконними діями відповідача, а саме вчиненням ним кримінального правопорушення, в зв`язку з пошкодженням її майна.
 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, який визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру страждань позивача, на засадах розумності та справедливості, та враховуючи, що апеляційна скарга не містить будь-яких аргументів проти висновків суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, розмір якої відповідачем не спростовано, не вбачає підстав для зменшення присудженого судом розміру моральної шкоди.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що наразі Макарівським районним судом Київської області розглядається справа № 370/3329/18, в межах якої встановлюється законність набуття права власності на будинок за адресою АДРЕСА_2 , що вплине на відшкодування шкоди, апеляційним судом перевірено зазначені обставини та встановлено, що кримінальне провадження в справі № 370/3329/18 порушено проти самого ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 122 КК України, результати розгляду цивільної справи дані обставини не спростують, таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, оскільки позов нею подано в травні 2024 року, а подія, з приводу якої нею подано позов, сталася в травні 2019 року, апеляційний суд враховує таке.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). 
 
Верховним Судом в постанові від 06 листопада 2024 року в справі № 202/10602/22 (провадження № 61-4141св24) за позовом Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, викладено правові висновки, згідно яких аналіз змісту частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України, частини другої статті 265 ЦК України дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди збігається з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи.
Відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що згідно із статтею 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме - з моменту повідомлення особі про підозру (стаття 276 КПК України).
Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 січня 2020 року у справі № 369/1850/18 (провадження № 61-18948св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 452/435/17 (провадження № 61-43139св18).
 
Оскільки вироком Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, а позивач звернулась із даним позовом 23 травня 2024 року, строк позовної давності позивачем не пропущений.
 
Крім того, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових   соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (КОВІД-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (КОВІД-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Законом України від 15 березня 2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану.
Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог у цій справі станом на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 20 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні.
 
Також апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що згідно договору дарування житлового будинку, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оцінили будинок в сумі 19000 грн. тож ОСОБА_1 не міг будь-яким чином завдати матеріальної шкоди більш ніж на таку вартість майна, з огляду на те, що вартість будинку в договорі дарування визначалася станом на час укладення договору ще в 2003 році, і дійсна ринкова вартість будинку вочевидь збільшилась станом на час звернення з позовом в 2024 році.
 
Разом із тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованості розміру матеріальної шкоди, присудженої до стягнення на користь позивача, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що в результаті вчиненого відповідачем злочину позивач ОСОБА_2 зазнала матеріальних збитків, загальна сума матеріальної шкоди складає 445 533,97 грн., оскільки такі висновки не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи.
 
Так, на підтвердження розміру шкоди, заподіяної їй неправомірними діями відповідача, позивач ОСОБА_2 надала фіскальні чеки, видаткові накладні, рахунки-фактури та видаткові накладні на придбання різних будівельних матеріалів, а також кошторис виконаних робіт щодо відновлення житлового будинку.
 
Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що надані позивачем докази не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки з їх дослідження не можна дійти беззаперечного висновку, що вони містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Зокрема, ОСОБА_2 не доведено, що будівельні матеріали, придбані згідно наданих нею первинних документів, були дійсно використані під час будівельних робіт у належному їй будинку за адресою АДРЕСА_2 , а також, що проведені будівельні роботи були виконані саме в обсязі, необхідному для відновлення свого порушеного права внаслідок неправомірних дій відповідача.
 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. 
Разом із тим, до позову ОСОБА_2 не надано висновку відповідної експертизи або звіту про оцінку майна на підтвердження обставин розміру матеріальної шкоди заподіяної її майну внаслідок пожежі, яка сталася 23 травня 2019 року в належному їй будинку.
 
Кошторис ремонтних та відновлювальних робіт, в якому зазначено, що даний кошторис складено на виконання робіт по ремонту будинку після пожежі 23 травня 2019 року (а. с. 54 - 55), не може вважатися документом про оцінку майна в контексті Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже є неналежним доказом розміру заподіяної позивачу шкоди.
Виходячи із наведеного, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 445 533 грн. є помилковими та передчасними, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи позов ОСОБА_2 по суті, апеляційний суд виходить із того, що позивач довела завдання їй протиправними діями відповідача матеріальної шкоди внаслідок пошкодження її майна та причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та завданою шкодою, однак позивачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження розміру завданої їй матеріальної шкоди, а отже позов є необґрунтованим та задоволений судом першої інстанції безпідставно.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 445 533 грн. ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нової постанови про відмову в позові.
 
В частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, заявлених в апеляційній скарзі.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року відстрочено відповідачу ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 8183 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у даній справі.
 
В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначав, що звільнений від сплати судового збору, з підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як громадянин, віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, разом із тим, такі доводи є необґрунтованими, оскільки зазначена категорія осіб звільняється від сплати судового збору лише у разі наявності у них процесуального статусу позивача.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 409,15 грн. в частині незадоволених вимог апеляційної скарги (5 %). В решті судового збору, оскільки позивач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору в частині вимог про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судові витрати відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України покладаються на рахунок держави.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування заподіяної матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 445 533 грн. скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про відшкодування майнової (матеріальної) шкоди.
В частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року залишити без змін.
Стягнути зі ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 409,15 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.              

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.