П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/12667/24	
          Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.
          Дата і місце ухвалення 26.07.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі  за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи -   Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи -   Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.03.2024 року №38-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення, яким визнати громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У поданій апеляційній скарзі позивач вказувала на те, що при зверненні до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, нею було надано аргументи та докази щодо наявності очевидно обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за свої політичні переконання та відсутність віросповідання, через які вона не бажає користуватися захистом своєї країни та не може користуватися цим захистом.
ОСОБА_1 зазначила, що вона є громадянкою російської федерації, а в  Україну вимушено прибула разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 влітку 2019р., оскільки вони боялися за своє життя та здоров`я через незаконне переслідування її чоловіка правоохоронними органами в російській федерації за його політичні переконання (критика діючої влади, опозиційні погляди, участь в легальній політичній боротьбі за права людини, участь в мітингах в підтримку України та засудження агресивної політики рф щодо України) та відсутність віросповідання (атеїст).
Апелянт зазначила, що вона також приймала активну участь у численних мітингах в підтримку України та засудження агресивної політики рф щодо України, що і стало причиною переслідування її в країні громадянської належності.
В апеляційній скарзі апелянт посилалась на те, що причиною її виїзду з рф стали погрози з боку правоохоронних органів рф, а також переслідування політичного характеру її та її чоловіка. 
Апелянт вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що кримінальне переслідування її чоловіка на території рф не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, зокрема не має політичного або релігійного характеру.
Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки, тим обставинам, що з самого початку повномасштабного вторгнення рф на територію України вона постійно перераховує кошти на потреби ЗСУ (копії квитанцій були надані відповідачу при співбесідах), висловлює свою позицію на сторінках в соціальних мережах (Інстаграм, в Контакте) проти воєнних злочинів зі сторони рф у відношенні України. В свою чергу за надання фінансової, матеріально-технічної та іншої допомоги Україні, у тому числі ЗСУ, в рф передбачена кримінальна відповідальність за статтею 275 УК рф «Державна зрада», санкція якої передбачає від 20 років позбавлення волі. 
Апелянт вважає, що вона має цілком обґрунтовані підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до інформації по країні походження на даний час в рф наявне системне порушення прав людини. Існують загальновідомі офіційні факти, які підтверджують обґрунтованість загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, яка напала на Україну. Як зазначає позивачка, у разі повернення до країни  походження, вона може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні походження, зумовлену розв`язанням війни, а також стикнутися з небезпекою з боку правоохоронних органів, піддана катуванню, зазнати кримінальних переслідувань через її проукраїнські погляди і підтримку України, в тому числі і підтримку ЗСУ, що є загрозою її життю та здоров`ю внаслідок загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.
На підставі вищевикладеного позивач вказує на те, що вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, через реальні побоювання стати жертвою переслідувань, зазнати в країні громадянської належності смертної кари, насильства, тортур, нелюдського поводження, порушення її прав.
Апелянт вважає, що в даному випадку відносно неї відповідачем та судом першої інстанції не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають їй право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, а при прийнятті рішення відповідачем не було враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття.
Зважаючи на зазначене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 року та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації.
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 25.04.2012 року укладено шлюб на території рф.
На ім`я ОСОБА_1 у 2019 році видана посвідка на тимчасове проживання  зі строком дії до 02.12.2022 року.
За заявою позивачки від 03.11.2022 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ від 23.11.2022 року №229 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено анкетування з позивачкою та призначено й проведено співбесіди 23.11.2022, 13.03.2022, 29.03.2023, 05.04.2023 та зроблено відповідні запити та уточнення.
04.12.2023 року, за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 , Головне управління ДМС в Одеській області затвердило висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У висновку вказано, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою рф, за національністю росіянка, за віросповіданням атеїст, за сімейним станом заміжня за громадянином рф ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітей у подружжя не має. Чоловік заявниці з 13.03.2023 року перебуває в процедурі повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявниця невійськовозобов`язана. На території рф не була членом жодних політичних, громадських, військових, релігійних чи інших подібних організацій. На території України офіційною волонтерською, гуманітарною або такою, що становить державний інтерес діяльністю в умовах правового режиму воєнного стану не займалася. На території рф не є об`єктом кримінального переслідування, у міжнародному розшуку каналами Інтерполу не перебуває.
Головним управлінням ДМС в Одеській області у висновку зазначено, що в Україну вперше прибула 29.06.2019 року разом із чоловіком - ОСОБА_2 . Державний кордон перетнула легально, на підставі паспортного документу гр. рф для виїзду за кордон. В подальшому, у період 2019-2022 років, неодноразово виїжджала до третіх країн, а також поверталась до країни своєї громадянської належності, останній в`їзд в Україну відбувся 08.10.2022 року, після введення у дію правового режиму воєнного стану. У період з 24.12.2019 року по 02.12.2022 року перебувала в Україні на підставі посвідки про тимчасове проживання (підстава видачі – працевлаштування в компанії «Крістал софт», заснованої її чоловіком ОСОБА_2 ).
Звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 07.11.2022 року. 
Чоловік заявниці ОСОБА_2 є об`єктом кримінального переслідування неполітичного характеру на території рф за ч.1 ст.282 КК рф (дії, спрямовані на розпалювання ненависті та ворожнечі, а також на приниження гідності групи осіб за ознаками раси, національності, мови, походження, відношення до релігії, а також через належність до певної соціальної групи, здійснення з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет»), а також за ч.2 ст.228 КК рф (незаконне придбання, зберігання психотропних речовин, без мети збуту, у великому розмірі). За матеріалами справи встановлено факт перебування ОСОБА_2 в міжнародному розшуку каналами Інтерполу, підставою для внесення до обліків була стаття 228 КК рф. ОСОБА_2 раніше притягувався до кримінальної відповідальності в рф за злочини, пов`язані з незаконним обігом наркотичних речовин. 
29.06.2019 року ОСОБА_2 вибув незаконно з рф до України, транзитом через територію Республіки Білорусь, перебуваючи під підпискою про невиїзд. Державний кордон України ОСОБА_2 перетнув 29.06.2019 року на підставі паспортного документу громадянина рф для виїзду за кордон. На території України був документований посвідкою на тимчасове проживання (термін дії 02.09.2019 – 01.08.2022), підстава – працевлаштування. 12.09.2020 року ОСОБА_2 затримано в міжнародному пункті пропуску «Одеса – Аеропорт» при оформленні вильоту сполученням Одеса – Стамбул з підстав перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу. Процедуру екстрадиції (видачі) особи ініційовано Міністерством юстиції України від 09.10.2020 року. Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 15.09.2020 року стосовно ОСОБА_2 застосовано тимчасовий арешт, а 20.10.2020 року запобіжний захід змінено на домашній арешт. 10.12.2020 року ОСОБА_2 звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Щодо причин звернення із відповідним клопотанням, ОСОБА_1  у поданій 07.11.2022 року заяві зазначила, що в жовтні 2019 року вона вибула разом із чоловіком на територію України в пошуках міжнародного захисту від переслідування правоохоронними органами рф її та її чоловіка за політичними мотивами. Заявниця зазначила наступні аспекти діяльності членів її родини (заявниці та її чоловіка), які стали підставою для подальшого переслідування: наявність окремих політичних поглядів, опозиційних до чинного російського уряду; участь у мітингах та акціях на підтримку України; атеїстичні погляди.
Зі слів заявниці, така діяльність на території рф призвела до кримінального переслідування її чоловіка за антирелігійні висловлювання в соціальній мережі «Вконтакте» за ст. 205 КК рф, кримінальне переслідування було згодом закрито. В подальшому, за словами ОСОБА_1 , правоохоронними органами рф було сфальсифіковано кримінальну справу проти її чоловіка через обвинувачення у незаконному обігу наркотичних речовин, яка стала підставою для його оголошення у міжнародний розшук.
Заявниця повідомила, що через кримінальне переслідування чоловіка вона неодноразово ставала об`єктом усних погроз з боку співробітників правоохоронних структур рф щодо можливості фабрикування проти неї кримінальної справи, погрози підсилилися після виїзду з України на територію рф в умовах повномасштабного російського вторгнення та повернення на територію нашої держави в жовтні 2022 року.
У висновку зазначено, що під час інтерв`ю (співбесіда від 23.11.2022 року) ОСОБА_1 не повідомила об`єктивних обставин стосовно ймовірності зазнати переслідування на території рф за ознаками раси, громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання. 
Щодо переслідування за політичні переконання (погляди), ОСОБА_1 акцентувала увагу на наявності у неї окремих політичних поглядів, опозиційних до чинного російського уряду. В ході опитувань заявниця повідомила про формальну участь в низці акцій протесту проти чинної російської влади на території рф протягом 2011-2018 років. Окремо заявниця повідомила про участь у мітингу проти мобілізації в м.Новосибірськ 21.09.2022 року під час відвідування рф у період з 03.09.2022 по 08.10.2022. Вказала також на те, що під час перебування на території рф з нею були проведені три неофіційні бесіди за участю співробітників правоохоронних структур рф.
У висновку територіальний орган ДМС зазначив, що аналіз цього елементу клопотання вказує на те, що: заявниця не була офіційним членом жодних політичних організацій під час проживання на території рф; шукач захисту стверджує, що підтримує ліберальні цінності в суспільстві, водночас не є прихильницею окремих опозиційних політичних рухів чи лідерів; заявниця стверджує, що розділяє політичні погляди Навального, а також була особисто присутня під час проведення низки акцій протесту на території рф, виключно як звичайний спостерігач; заявниця жодного разу публічно не висловлювала власну політичну позицію (в тому числі проти російської агресії) під час проживання на території країни громадянської належності; заявниця не переслідувалась правоохоронними структурами рф, в тому числі через її присутність під час проведення акцій протесту під час проживання в країні своєї громадянської належності; виїзд заявниці на територію України 29.06.2019 року не був пов`язаний з будь-якими переслідуваннями або дискримінацією з боку російського уряду, а, в свою чергу виключно обумовлений ситуацією, що склалася з її чоловіком, а саме обставиною його кримінального переслідування неполітичного характеру та бажанням уникнути покарання шляхом виїзду за межі рф.
Територіальним органом ДМС окремо проаналізовано суб`єктивні елементи побоювання заявниці зазнати переслідування, що склалися під час останнього відвідування країни громадянської належності у період 03.09.2022 - 08.10.2022. Так, Головним управлінням ДМС в Одеській області з`ясовані наступні обставини:
-          виїзд з України до рф здійснено в ситуації повномасштабного вторгнення, виключно з метою оформлення нового паспортного документу громадянина рф для виїзду за кордон, задля продовження користування правами та обов`язками громадянина рф, а також відвідування родичів, які залишились проживати в рф (арк. 1, 2 співбесіди від 13.03.2023);
-          на момент виїзду з України до рф заявниця не перебувала в процедурі набуття міжнародного захисту та не мала потреби в такому захисті, незважаючи на обставину перебування її чоловіка у відповідній процедурі з 10.12.2020 року;
-          під час відвідування рф заявниця прийняла участь у мітингу проти мобілізації в м. Новосибірськ 21.09.2022 року (арк.5 співбесіди від 23.11.2022), під час формальної участі у даній акції протесту щодо особи не було застосовано будь-яких дискримінаційних дій з боку представників російських правоохоронних органів (арк. 4, 5 співбесіди від 13.03.2023). Відповідно до ІКП, в результаті проведення даної акції протесту в м. Новосибірськ 21.09.2022 було затримано одну особу, до якої застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу;
-          зі слів особи, після прийняття участі в мітингу з нею було проведено неофіційну бесіду за участю співробітників правоохоронних структур рф, яка тривала близько трьох годин (арк.6 співбесіди від 23.11.2022). За змістом опитування заявниці встановлюється, що поставлені правоохоронними структурами питання в основному стосувалися обставини її проживання на території України. В будь-якому випадку, зазначена бесіда, а також опитування заявниці по прибуттю на територію рф в аеропорті не спричинило ситуацію порушення її прав та свобод. Позивач безперешкодно оформила новий паспортний документ серії НОМЕР_1 на території рф та в подальшому вибула з країни своєї громадянської належності 03.10.2022 (арк.2 співбесіди від 13.03.2023).
З огляду на викладене, територіальним органом ДМС прийнято твердження особи про наявність в неї окремих суб`єктивних переконань (поглядів), які, в свою чергу не створювали та не створюють ситуацію об`єктивних переслідувань з боку російського уряду за політичними мотивами.
Також у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено аналіз інформації по країні походження та встановлено, що за повідомленням ЕСОІ - Європейської інформаційної мережі по
країнах походження, в рф продовжують фіксувати системні порушення прав та свобод людини, в тому числі політичного характеру. Разом із тим, системному переслідуванню піддаються тільки члени опозиційних політичних партій, рухів, НУО, які мають іноземні джерела фінансування та їх представники, зокрема особи, які відкрито критикують і виступають проти агресії рф на території України. В свою чергу, позивач не належить до жодної з вказаної категорії осіб.
Висновок: за результатами проведеного аналізу відсутні об`єктивні підстави вважати, що ОСОБА_1 має окремі (опозиційні) політичні погляди або переконання, які можуть створювати ситуацію її переслідування за політичними мотивами російським урядом.
Дослідженням обставин переслідування чоловіка ОСОБА_2 встановлено, що аналіз матеріалів особової справи та повторна процедура розгляду заяви за матеріалами ОС № 2020ОD0158 дозволили дійти висновку, що у ОСОБА_2 відсутні об`єктивні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або політичних переконань на території рф, що підтверджується його поясненнями в ході опитування. Також не виявлено обставин, які б могли вказувати на належність ОСОБА_2 до окремої соціальної групи. Встановлено об`єктивний факт перебування ОСОБА_2 в міжнародному розшуку каналами Інтерполу (ч.2 ст.228 КК рф), а на відсутність суб`єктивних елементів вказує те, що: ОСОБА_2 підтвердив наявність двох кримінальних справ, а також факт вживання наркотичних і психоактивних засобів на території рф, починаючи з 2007 року; ОСОБА_2 підтвердив, що вживання наркотиків стало підставою для порушення кримінальної справи в 2008 році, за яке він відбув покарання в місцях позбавлення волі та звільнений достроково; ОСОБА_2 підтвердив факт подальшого вживання наркотичних засобів після звільнення з місць позбавлення волі, що стало підставою для повторного порушення кримінальної справи у рф. Відповідно до тверджень особи, саме кримінальна справа від 2018 року за ч.2 ст.228 КК рф стала підставою для об`явлення його у міжнародний розшук; під час повторного розгляду заяви ОСОБА_2 не повідомив про факт фабрикування кримінальних справ у рф, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних речовин. Натомість, підтверджено елемент проведення обшуку з боку правоохоронних структур у помешканні його батьків та вилучення наркотичної речовини (кетаміну), який ОСОБА_2 вживав на той період часу;   ОСОБА_2 підтверджено обставину виїзду до України в 2019 році з метою уникнення кримінального переслідування в рф та на момент перебування під підпискою про невиїзд.
Враховуючи викладене, територіальний орган ДМС звернув увагу на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до рішень якого слід відрізняти переслідування за Конвенційними ознаками від переслідування, яке настає в силу порушення закону та належить до категорії злочинів неполітичного характеру або інформація надається задля ухилення від кримінального покарання. 
У висновку зазначено, що починаючи з 2005 року ОСОБА_2 не був членом жодних політичних партій або організацій, у тому числі опозиційних до російського уряду. Під час повторного розгляду заяви ОСОБА_2 заявив про наявність в нього окремих політичних переконань, водночас не виявив бажання їх деталізувати під час опитування, що вказує на відсутність співпраці та закритий характер власних задумів. Разом з тим, за матеріалами справи виявлено факт звернення з заявою про міжнародний захист лише після затримання правоохоронними органами України, протягом 2019-2020 років ОСОБА_2 був документований посвідкою на тимчасове проживання (працевлаштування).
З огляду на зазначене територіальний орган ДМС зробив висновок, що з огляду на викладене, об`єктивно встановлюється, що інкриміновані ОСОБА_2 злочини не мають політичного характеру, виїзд особи на територію України не був пов`язаний із переслідуванням відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу до неї та чинного Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішенням ДМС № 37-24 від 15.03.2024 року ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головним управлінням ДМС в Одеській області здійснено аналіз відповідності заяви п. 1 ч. 1 ст.1 Закону та п.13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У висновку вказано на те, що у ОСОБА_1 відсутні об`єктивні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або політичних переконань на території рф, що підтверджується поясненнями особи в ході опитування. Також, не виявлено обставин, які б могли вказувати на належність ОСОБА_2 до окремої соціальної групи. За результатами проведеного аналізу територіальний орган ДМС дійшов висновку також про відсутність об`єктивних підстав вважати, що ОСОБА_1 має окремі (опозиційні) політичні погляди або переконання, які можуть створювати ситуацію її переслідування за політичними мотивами.
За висновком ГУ ДМС в Одеській області заявниця не зазнавала переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Щодо наявності критеріїв для набуття додаткової форми захисту, якими є наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності зазнати серйозної шкоди: смертної кари або приведення її у виконання; тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання; серйозної й індивідуальної загрози життю через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного чи внутрішнього конфліктів, у висновку зазначено наступне:
В ході опитування ОСОБА_1 територіальним органом ДМС встановлено, що у випадку повернення до країни громадянської належності їй не загрожуватиме смертна кара або вирок про смертну кару (в тому числі через відсутність таких норм права в російському законодавстві). Також, встановлено відсутність об`єктивних фактів або обставин, які можуть свідчити про можливість застосування до неї тортур, нелюдського або принизливого покарання. Зокрема, відсутня інформація про ймовірне кримінальне переслідування ОСОБА_1 на території рф, особа також не перебуває у міжнародному розшуку каналами Інтерполу. Також, в регіоні постійного проживання (Новосибірська область) не виявлено фактів загальнопоширеного насильства, які б були пов`язані з ситуацією міжнародного або внутрішнього конфліктів.
Також територіальним органом ДМС проведено аналіз релевантного ІКП за 2022-2023 роки.
За висновком ГУ ДМС України в Одеській області клопотання ОСОБА_5 не відповідає умовам, передбаченим п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема особа не належить до «категорії ризику» осіб, які у разі повернення до рф можуть зазнати серйозної індивідуальної шкоди через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Крім того територіальним органом ДМС проведено аналіз перебування в третій безпечній країні та встановлено, що після прибуття в Україну 29.06.2019 року ОСОБА_1 здійснювала неодноразові виїзди до третіх країн: Туреччини, Польщі, Угорщини, Литви, Бразилії, Мексики. Заявниця підтвердила, що  за міжнародним захистом в третіх країнах не зверталась, через бажання проживати в Україні разом із чоловіком (арк.4 анкети від 07.11.2022).
За змістом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 від 07.11.2022 встановлюється, що виїзд з рф відбувся в пошуках міжнародного захисту від переслідування правоохоронними структурами країни громадянської належності. У висновку зазначено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи надані суб`єктивні елементи побоювання заявниці спростовано об`єктивними фактами та встановлено відсутність умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За висновком територіального органу ДМС, ОСОБА_1 підпадає під додаткові критерії, передбачені абз. 7 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскільки перебувала у третіх безпечних країнах.
За загальним висновком по справі клопотання ОСОБА_1 не містить умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних  переконань на території рф. Також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні її громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Територіальним органом ДМС визнано, що факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні її громадянської належності, не можуть бути визнані підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону  України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє її права  залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в Україні.
15.03.2024 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення №38-24  про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено, що стосовно заявниці ОСОБА_1 відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також вона до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Про вказане рішення позивачку повідомлено Головним управлінням ДМС України в Одеській області, відповідно до повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.03.2024 року №31.
Вважаючи протиправним рішення Державної міграційної служби України від 15.03.2024 року №38-24, позивачка звернулась до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне:
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до пунктів 1, 4, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI визначено, що  особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI).
Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону № 3671-V за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Згідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту мають ураховуватися конвенційні підстави, наведені вище.
Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Згідно з статтею 4 Директива Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту» які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.
Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Оцінюючи правомірність оскарженого рішення ДМС України суд повинен оцінити можливість існування реальної загрози позивачу стати жертвою переслідувань або його життю чи здоров`ю в країні походження внаслідок тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного, або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини.
У своїх поясненнях, які надавались органам ДМС при співбесіді та анкетуванні та в апеляційній скарзі заявниця вказувала на те, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 боїться за своє життя та здоров`я через незаконне переслідування її чоловіка правоохоронними органами в російській федерації за його політичні переконання (критика діючої влади, опозиційні погляди, участь в легальній політичній боротьбі за права людини, участь в мітингах в підтримку України та засудження агресивної політики рф щодо України) та відсутність віросповідання (атеїст). Позивач вказувала на те, що саме політична активність її чоловіка та відсутність віросповідання стали причиною того, що у 2017 році правоохоронними органами рф відносно нього було відкрито кримінальну справу за написання на сторінці в соціальній мережі «Вконтакте» статті антирелігійного змісту, інкримінуючи його діянням ст. 205 КК рф - терористичний акт. Однак, проведеною в ході розслідування експертизою було встановлено відсутність у його діяннях ознак злочину, передбаченого ст. 205 КК рф, тому кримінальна справа була закрита. Також апелянт вказувала на те, що  надалі правоохоронними органами рф було безпідставно висунуто обвинувачення її чоловіку за ст. 228 КК рф - незаконне придбання, зберігання, перевезення, виготовлення, переробка наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, а також незаконне придбання, зберігання, перевезення рослин, що містять наркотичні засоби або психотропні речовини, або їх частин, що містять наркотичні засоби або психотропні речовини. Наразі ця кримінальна справа не закрита, є, на думку апелянта, повністю сфальсифікованою, в ній немає жодних доказів його вини.
Як зазначає позивачка, на протязі розслідування вищевказаних кримінальних справ її чоловік у рф неодноразово піддавався незаконному триманню під вартою, безпідставному утриманню в медичному закладі (психіатричному стаціонарі), фізичному насиллю з боку працівників поліції, порушенню права на захист, що виражалося в порушенні права мати адвоката та надання адвоката з переліку наданого працівниками органів поліції рф. Після звільнення з під-варти йому надходили постійні погрози по телефону від невідомих осіб. Саме вказані обставини стали підставою для виїзду позивачки разом з чоловіком влітку 2019р. з рф до України з метою отримання захисту.
ОСОБА_1 зазначила, що з листопада 2019 року почали надходити дзвінки з погрозами розправи і на її телефон, через те, що правоохоронним органам рф стало відомо про її з чоловіком виїзд в Україну, а також через те, що вона разом з чоловіком в 2015-2018 роках в рф приймала активну участь у мітингах проти діючої влади рф, проти війни на Донбасі. 
Позивач вказувала на те, що вона приймала активну участь у протестних заходах та мітингах ФБК (Фонд боротьби з корупцією - російський некомерційний фонд, створений ОСОБА_6 у 2011 році, основною діяльністю якого є журналістські розслідування, розкриття корупційних схем та припинення корупції у вищих органах російської влади). Приймала участь ще у мітингах: «Против Медведева». Против Путина», «Он нам не царь».
Як вказала позивачка, на початку вересня 2022 року вона вимушена була поїхати до рф, оскільки в неї закінчувався  строк дії закордонного паспорта рф, а в посольствах рф в інших країнах їй було відмовлено у прийомі на отримання нового закордонного паспорта. Однак, як зазначає позивачка, після прибуття у місце призначення, її почали викликати на жорсткі допити до слідчого комітету Радянського району у м. Новосибірськ, де їй відкрито погрожували розправою, погрожували відкриттям кримінальної справи у відношенні неї, що її буде незаконно ув`язнено за її політичні переконання, критику діючої влади, опозиційні погляди, участь в легальній політичній боротьбі за права людини, участь в мітингах в підтримку України та засудження агресивної політики рф щодо України, відсутність віросповідання. Позивачка зазначила, що новий закордонний паспорт громадянина рф їй теж не віддавали, тому довелося звертатися до знайомих, які змогли допомогти його отримати. Оскільки на той час у рф було оголошено мобілізацію, тому поки величезні потоки людей виїжджали з рф, їй також вдалося у цьому натовпі виїхати з території рф. Однак, після прибуття в Україну їй знову почали надходити на месенджери дзвінки від правоохоронних органів рф з погрозами життю та здоров`ю. 
Разом із тим колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до міжнародних рекомендацій УВКБ ООН від 01 грудня 2013 року у сфері набуття міжнародного захисту, шукачі захисту зобов`язані надавати співробітнику міграційної служби всі докази історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, їх розповідь повинна бути чіткою, детальною та правдоподібною. Відповідно до міжнародних рекомендацій, переслідуванням можуть бути кваліфіковані ті діяння, які чинять суттєві перешкоди для заявників та суттєво порушують можливості для життя, роботи, навчання тощо.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до неї, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками національності чи політичних переконань, а викладена історія переслідування є непідтвердженою, як і те, що порушення кримінальної справи щодо її чоловіка були спричинені саме його політичною позицією чи віросповіданням.
Так, право на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявниця пов`язує саме зі своїми та її чоловіка політичними переконаннями (критика діючої влади, опозиційні погляди, участь в легальній політичній боротьбі за права людини, участь в мітингах в підтримку України та засудження агресивної політики рф щодо України).
В свою чергу за наслідком опитування заявниці та дослідження поданих нею доказів, міграційним органом  встановлено, що вона не була офіційним членом жодних політичних організацій під час проживання на території рф, а також не була  офіційним членом антиурядових  груп на території країни громадянської належності. Заявниця під час опитування 23.11.2022 року підтвердила, що вона не вчиняла конкретних дій, спрямованих проти чинної влади на території рф.
У підтвердження участі у мітингу, який відбувся 21.09.2022 року у м. Новосибірськ (як зазначила заявниця, мітинг проти мобілізації) позивач надала міграційному органу фото та зазначила, що після його проведення, через кілька днів (3-4 дні), її попрохали прийти до слідчого комітету. Під час опитування 09.11.2022 року ОСОБА_1 вказала на те, що на мітингу вона була просто в масовці, не кричала лозунгів, не висловлювала чіткої позиції, щоб не привертати до себе уваги. Однак її було викликано на допит. Як вказала заявниця при опитуванні міграційним органом 23.11.2022 року, під час допиту у слідчому комітеті їй у переважній більшості задавали питання про її виїзд в Україну, перебування в України, співпрацю з СБУ, членство у політичних або громадських організаціях України. 
Аналогічні пояснення щодо участі у мітингу заявниця надала під час опитування 13.03.2023 року, вказавши, що вела себе у рамках закону. Також зазначила, що зрозуміла, що до неї є інтерес з боку слідчого комітету, однак у них не має, що саме конкретно їй пред`явити.
Доказів участі в інших мітингах позивач ні до міграційного органу, ні до суду не надала.
Під час опитування 23.11.2022 року позивачка підтвердила, що саме з приводу її участі у мітингах вона переслідування не зазнавала, про це питання під час допиту (бесіди) у слідчому комітеті м. Новосибірськ їй не задавали.
Публічно своєї антивоєнної позиції позивачка не виражала, що підтвердила під час опитування 29.03.2023 року, навести приклади коментарів у соціальних мережах не змогла. Активної участі у політичних процесах країни своєї громадянської належності не приймала та не перебувала у складі опозиційних структур.
Також під час опитування 23.11.2022 року заявниця вказала, що у соціальній мережі Інстаграм викладала сторіс, робила репости зі своїми коментарями, зокрема, і про події війни рф проти України, однак має закритий профіль (лише для друзів).
За наслідком наданих заявницею відомостей та доказів міграційний орган вірно встановив, що ОСОБА_1  жодного разу публічно не висловлювала власну політичну позицію (в тому числі проти російської агресії) під час проживання на території країни громадянської належності, приймала участь у мітингу як звичайний спостерігач та не зазнавала переслідувань з  боку правоохоронних органів рф, в тому числі через її присутність під час проведення акцій протесту під час проживання в країні своєї громадянської належності.
Також не встановлено того факту, що заявниця отримувала будь-які погрози, зазнавала переслідування, дискримінації саме через політичні переконання.
Інформація, яка зазначається позивачкою щодо можливих причин визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на Батьківщині.
В свою чергу виїзд заявниці з території рф пов`язаний виключно з ситуацією, що склалася з її чоловіком, а саме обставиною його кримінального переслідування неполітичного характеру та бажанням уникнути кримінального покарання. Міграційним органом встановлено, що чоловік позивачки – ОСОБА_2 не був членом жодної політичної партії або організації, у тому числі опозиційної до російського уряду.
В ході розгляду заяви ОСОБА_1 про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, міграційним органом було встановлено, що відносно чоловіка ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на території рф було відкрито кримінальне провадження через обвинувачення за ч.1 ст.282 КК рф (дії, спрямовані на розпалювання ненависті та ворожнечі, а також на приниження гідності групи осіб за ознаками раси, національності, мови, походження, відношення до релігії, а також через належність до певної соціальної групи, здійснення з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі “Інтернет”), а також за ч.2 ст.228 КК рф (незаконне придбання, зберігання психотропних речовин, без мети збуту, у великому розмірі).
При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що кримінальне переслідування чоловіка позивачки на території рф не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, зокрема не має політичного або релігійного характеру, а відноситься до загально-кримінальних злочинів та є, відповідно до Кримінального кодексу України, тяжким або особливо тяжким.
В ході розгляду матеріалів заяви позивачки територіальним органом ДМС також встановлено, що після в`їзду її у 2019 році в Україну та вже після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну (а саме у період з 03.09.2022 року по 08.10.2022 року), позивачка безперешкодно поверталась в країну свого громадянського походження з метою оформлення нового паспорту для виїзду за кордон, та в подальшому вибула з країни своєї громадянської належності, що об`єктивно свідчить про відсутність переслідування позивачки з боку російського уряду через політичні переконання чи погляди.
Відповідач обґрунтовано вказує на те, що проведені з нею, зі слів заявниці, бесіди правоохоронними органами після того, як вона брала участь у мітингу, а також її опитування в аеропорту по прибуттю на територію рф, не спричинили ситуацію порушення її прав та свобод та не можуть об`єктивно свідчити про наявність будь-яких переслідувань за конвенційними ознаками. 
Заявницею не наведено будь-яких переконливих доводів стосовно обґрунтованих побоювань зазнати після повернення до країни громадянської належності смертної кари, тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.
З моменту свого прибуття в Україну 29.06.2019 року до 07.11.2022 року позивачка до уповноважених органів із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту не зверталась. При цьому, як зазначалось вище, після свого останнього перебування в країні громадянської належності у період з 03.09.2022 року по 08.10.2022 року, позивач також не одразу звернулась із відповідною заявою, а лише 07.11.2022 року.
При цьому матеріали справи свідчать, що за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивачка звернулася лише коли спливав термін дії отриманої нею посвідки на тимчасове проживання України (термін дії посвідки з 23.12.2019 року по 02.12.2022 року), що дає підстави вважати, що позивач, звертаючись до міграційного органу, намагається лише легалізувати своє перебування на території України, за відсутності дійсних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того міграційним органом встановлено, що після прибуття в Україну  29.06.2019 року позивачка неодноразово здійснювала виїзди до третіх країн (Туреччини, Польщі, Угорщини, Литви, Бразилії, Мексики).
Також під час опитування 09.11.2022 року заявниця вказала, що вона тричі в`їжджала на територію України: у кінці червня 2019 року маршрутом м. Брянськ (рф) – м. Гомель (Білорусь) – м. Чернігів (Україна); 03.10.2019 року маршрутом м. Санкт-Петербург (рф) – м. Мінськ (Білорусь) – м. Одеса (Україна); 03.10.2022 року маршрутом Сочі (рф) – Стамбул (Туреччина) – Кишинів (Молдова) – м. Одеса (Україна).
Згідно ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; а також особа, яка до прибуття в Україну  з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. 
Таким чином ОСОБА_1 підпадає під дію положень ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, та не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на перебування її до прибуття в Україну у третій безпечній країні.
Враховуючи все вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявниці можливо стверджувати про відсутність умов,  передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. 
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції. 
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верхового Суду.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                         А.Г. Федусик

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук