ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

           03 квітня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/14394/24	

Головуючий суддя І інстанції – Конєва С.О.

          Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Іванова С.М. (доповідач),
                              суддів:  Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу   Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 року в адміністративній справі №160/14394/24 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №046350015809 від 17.05.2024р., зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення №046350015809 відповідача-2 від 17.05.2024р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”; 
- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового та спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років період роботи: з 11.08.2008 року по 31.01.2013 року на посаді сестри медичної лікувального відділення в структурному підрозділі ВАТ “Павлоградвугілля” Санаторій профілакторій “Самара”; з 12.10.2017 року по 01.04.2024 року на посаді сестри медичної санаторія-профілакторія “Самара”;
- зобов`язати відповідача призначити позивачеві пенсію за вислугою років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з дати звернення, а саме: з 02 квітня 2024 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1  було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №046350015809 від 17.05.2024р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   зарахувати ОСОБА_1   до страхового та спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років період роботи: з 11.08.2008 року по 31.01.2013 року на посаді сестри медичної лікувального відділення в структурному підрозділі ВАТ “Павлоградвугілля” Санаторій профілакторій “Самара”, з 12.10.2017 року по 31.03.2024 року на посаді сестри медичної санаторія-профілакторія “Самара”.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   повторно розглянути заяву ОСОБА_1  від 09.05.2024р. про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з урахуванням висновків викладених у рішенні Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019, та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви враховуючи висновки, викладені у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.
В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що останнім правомірно було відмовлено в призначені позивачу пенсії за вислугу років, оскільки в останньої був відсутній достатній стаж роботи за спеціальністю.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, 09.05.2024 р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до якої позивачем були додані всі необхідні для призначення пенсії документи, що підтверджується копіями відповідної заяви та розписки -повідомлення, наявними в матеріалах справи (а.с.33-34,84).
Рішенням про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №046350015809 від 17.05.2024р. позивачеві було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Пункту 2-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” через відсутність необхідного стажу за вислугу років, як працівника охорони здоров`я та у рішенні зазначено про те, що до страхового та пільгового стажу не зараховано періоди трудової діяльності, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , період з 11.08.2008 по 31.01.2013, оскільки відсутня довідка про підпорядкування МОЗ України ВАТ Павлоградвугілля та уточнююча довідка підприємства, за даний період, про підтвердження спеціального стажу роботи, що підтверджується змістом його копії (а.с.36,90).
Не погодившись з вказаним рішенням пенсійного органу, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовивши позивачеві у призначенні позивачеві пенсії за вислугу років, порушив право останньої на пенсійне забезпечення, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача №046350015809 від 17.05.2024р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. 
Відповідно до ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Згідно п. «е»  ч. 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ( в редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (надалі – Закон № 213-VIII) статтю 55 Закону № 1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (надалі – Закон № 911-VIII) внесені зміни до статті 55 Закону № 1788-ХІІ, зокрема у пункті "е" в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінено словами та цифрами "після досягнення 55 років і"; доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.
Отже, пункт "е" у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.          Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
В наведеному рішенні, суд конституційної юрисдикції також зазначив, що внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788. 
Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
З зазначеного вбачається, що починаючи з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, пенсійний орган має керуватися вказаною нормою в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII, яка визначала право працівників охорони здоров`я на отримання пенсії за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років незалежно від віку.
При цьому, згідно п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VIII набрав чинності 11.10.2017 року.
Відтак, при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11.10.2017 року та, в даному випадку, становити не менше  25 років.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії були висновки відповідача, щодо відсутності у останньої достатнього стажу для призначення пенсії, оскільки до спеціального стажу не підлягає зарахуванню період роботи з 11.08.2008 року по 31.01.2013 року, оскільки відсутня довідка про підпорядкування МОЗ України  ВАТ Павлоградвугілля та уточнювана довідка  підприємства за даний період про підтвердження спеціального стажу роботи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.
Відповідно до розділу 2 зазначеного Переліку право на пенсію за вислугу років надає робота у таких закладах: лікарняні заклади, лікувально- профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні  заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно -епідеміологічні заклади, діагностичні центри, на посадах: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
Згідно примітки 2 до Переліку, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або  відомчої належності закладів і установ.
Як видно з матеріалів справи, у період з 11.08.2008 по 31.01.2013 ОСОБА_1 працювала в структурному підрозділі ВАТ «Павлоградвугілля» санаторії-профілакторії «Самара» (перейменоване у Філія «Санаторій-профілакторій «Самара» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») на посадах сестри медичної лікувального відділення, сестри медичної з лікувальної фізкультури лікувального відділення, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у справі (а.с.20-26,100-103). 
У відповідності до ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII (далі – Закон № 2801), заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації.
Статтею 16 Закону № 2801 (зі змінами, внесеними законами України від 09 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) установлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов`язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.
Згідно Положення про Філію «Санаторій-профілакторій «Самара» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», на яке перейменовано структурний підрозділ ВАТ «Павлоградвугілля» санаторії-профілакторії «Самара», де працювала позивачка у період з 11.08.2008 по 31.01.2013 вбачається, що предметом діяльності філії в межах наданих їй повноважень є, зокрема, лікування (в т.ч. відновне) працівників Товариства та іншого населення без відриву від виробництва і в період їх відпусток у терміни 18, 21 та 24 дні; медична практика та медичне обслуговування й оздоровлення працівників Товариства, іншого населення (а.с.117-123). 
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки на момент роботи в структурному підрозділі ВАТ «Павлоградвугілля» санаторії-профілакторії «Самара» (Філії «Санаторій-профілакторій «Самара» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), позивач займала посаду «сестра медична», а тому, характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді санаторію-профілакторію позивач була працівником охорони здоров`я.          Крім того, з матеріалів справи видно, що у період з 12.10.2017 року по 01.04.2024 року позивач працювала на посаді сестри медичної санаторія-профілкаторія «Самара», а тому наведений стаж також підлягає зарахуванню до спеціального стажу позивача.
При цьому, що стосується посилань апелянта на те, що підстави для зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу періодів роботи з 12.10.2017 року по 01.04.2024 року на посаді сестри медичної санаторія-профілакторія «Самара» - немає, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх безпідставними, оскільки обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 06.11.2023 року по справі №  240/24/21, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зарахування до страхового та спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років періодів роботи: з 11.08.2008 року по 31.01.2013 року на посаді сестри медичної лікувального відділення в структурному підрозділі ВАТ “Павлоградвугілля” Санаторій профілакторій “Самара”, з 12.10.2017 року по 31.03.2024 року на посаді сестри медичної санаторія-профілакторія “Самара” та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1  від 09.05.2024р. про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з урахуванням висновків викладених у рішенні Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019, та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви враховуючи висновки, викладені у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 року в адміністративній справі №160/14394/24 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за виключенням наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко