ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2473/25 Справа № 201/6993/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бевза Микола Олександрович, на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року в цивільній справі номер 201/6993/24 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2024 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 вересня 2019 року до ЄРДР слідчим Першого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Полтаві було внесено відомості за ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження №62019170000000811 щодо зловживання службовими особами становищем з боку службових осіб Держаудитслужби на території Дніпропетровської області, чим спричиняються тяжкі наслідки. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось групою прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури.
08 вересня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком I.I., за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю., позивачу ОСОБА_1 повідомлено про підозру у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому в особливо великих розмірах, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а також у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Також, 08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі було проведено обшук за місцем проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 11.09.2020 року в справі №554/9152/19 застосовано до ОСОБА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4», на строк 60 діб - з 22 год. 00 хв. 11 вересня 2020 року до 22 год. 00 хв. 09 листопада 2020 року; одночасно було визначено запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання обов`язків, визначених КПК України; розмір застави – 315300,00 грн.
11 вересня 2020 року, після обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, позивача було затримано. Він прибув до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» 14 вересня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави та 15 вересня 2020 року він був звільнений з установи у зв`язку із внесенням застави, визначеної ухвалою. Отже, ОСОБА_1 перебував під вартою з 11 вересня 2020 по 15 вересня 2020 року, а саме - до моменту внесення застави у сумі 315300,00 грн.
10 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №62019170000000811 слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком I.I. складено обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О., за обвинуваченням, зокрема, ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року по справі №204/8453/20, описки у якому виправлено ухвалою того ж суду від 12 квітня 2023 року у справі №204/8453/20, у кримінальному провадженні №62019170000000811 ОСОБА_1 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року в справі №204/8453/20 у кримінальному провадженні №62019170000000811 апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України - залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі №204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійсього районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зв`язку з відмовою від касаційної скарги.
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, який набрав законної сили, було встановлено, що пред`явлення позивачу ОСОБА_1 підозри, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, в рамках кримінального провадження №62019170000000811, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у період з 11 вересня 2020 року по 15 вересня 2020 року та у вигляді застави у період з 15 вересня 2020 року по 28 квітня 2022 року; та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, були незаконними, оскільки вказані дії проводились неуповноваженими органами та з недотриманням належної процедури.
Позивач з 08 вересня 2020 року до 28 квітня 2022 року, тобто протягом 19 місяців та 20 днів, без відповідної правової підстави перебував під незаконним кримінальним переслідуванням. При цьому, у межах кримінального провадження №62019170000000811 від 05 вересня 2019 він перебував під вартою з 11 вересня 2020 по 15 вересня 2020, а саме до моменту внесення застави у сумі 315300,00 грн.
Внаслідок безпідставного та незаконного кримінального переслідування позивача в межах кримінального провадження №62019170000000811, обмеження його прав неправомірним проведенням обшуку у позивача та застосуванням до ОСОБА_1 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та застави, тривалого строку провадження по справі, позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які підлягають компенсації за рахунок держави. Таким чином, позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 1000000,00 грн.
Позивач, просив суд стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1000000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно – розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, так судові витрати. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури – задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 157161,30 грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Вирішено питання щодо судових витрат. 
Із вказаним рішенням в частині розміру стягнутої суми відшкодування заподіяної моральної шкоди не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Бевза М.О., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд змінити рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року в справі №201/6993/24 в оскаржуваній частині, збільшивши її розмір з 157161,30 грн на 1000000,00 грн, в іншій частині рішення - залишити без змін.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає дійсним обставинам справи, а судом застосовано норми матеріального права без врахування висновків Верховного Суду. 
Виправдувальний вирок, який набрав законної сили відносно ОСОБА_1 свідчить про безпідставність кримінального переслідування ОСОБА_1 . У зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, дії яких згодом визнані незаконними, ОСОБА_1 зазнав душевних переживань.
Суд першої інстанції не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах про те, що визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. 
Позивач вважає, що визначений ним розмір моральної шкоди у сумі 1000000,00 грн в повній мірі відповідає принципам рівності, поміркованості, розумності та справедливості, а лише є достатнім для задоволення потреб потерпілої особи, наслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та не призводить до надмірного збагачення ОСОБА_1 .
На вищевказане, суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково, стягнення на його користь лише 157161,30 грн в якості відшкодування моральної шкоди та відмові у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2024 року у справі №201/6993/24 - залишити без змін.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному цивільним законодавством, за період з 08.09.2020 року (дата пред`явлення обвинувачення) до 28.04.2022 року (ухвала Дніпровського апеляційного суду), тобто повних 19 місяців та 20 днів. 
Таким чином, стягнута на користь ОСОБА_1 сума морального відшкодування у розмірі 157161,30 грн не перевищує встановленого законодавством мінімуму.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань, крім того, позивачем не наведений розрахунок, а отже і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн. 
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури Сидорова О.Р. апеляційну скаргу не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. 
В судовому засіданні апеляційного суду представник Державної казначейської служби України Паращенко Ю.О. апеляційну скаргу не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. 
Заслухавши суддю – доповідача, позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 08 вересня 2020 року в межах кримінального провадження №62019170000000811 слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком I.I., за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю., повідомлено позивачу ОСОБА_1 про підозру у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому в особливо великих розмірах, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а також у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 19-34, том 1).
08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі проведено обшук за місцем проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35-36, том 1).
11 вересня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/9152/19 застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань №4», на строк 60 діб - з 22 год.00 хв. 11 вересня 2020 року; строк тримання під вартою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з 22 год. 00 хв. 11 вересня 2020 року; дія ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується о 22 год. 00 хв. 09 листопада 2020 року; одночасно визначено запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання обов`язків, визначених КПК України; розмір застави визначено в сумі 315300,00 грн (а.с. 37-42, том 1).
11.09.2020 року ОСОБА_1 прибув до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4», 14 вересня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави та 15 вересня 2020 року він був звільнений з установи, у зв`язку із внесенням застави, визначеної ухвалою.
ОСОБА_1 перебував під вартою з 11 вересня 2020 року по 15 вересня 2020 року, а саме - до моменту внесення застави у сумі 315300,00 грн. Вказані обставини підтверджуються листом Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» від 09.08.2023 року №4/5-13922, наданий на адвокатський запит адвоката Бевзи М.О. від 04 серпня 2023 року. (а.с. 113-114, том 1).
10 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №62019170000000811 слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком I.I. складно обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О., зокрема, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 45-88, том 1).
07 лютого 2022 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/8453/20 у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року, зокрема:
ОСОБА_1 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 89-137, том 1).
28 квітня 2022 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду в справі №204/8453/20 у кримінальному провадженні №62019170000000811 від 05 вересня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду M. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно, зокрема, ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України – залишено без змін (а.с. 138-152, том 1).
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року по справі №204/8453/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Красногвардійсього районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зв`язку з відмовою від касаційної скарги (а.с. 153-154, том 1).
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року по справі №204/8453/20 виправлено описку, допущену у мотивувальній частині вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 у справі №204/8453/20 (а.с. 155, том 1).
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в певному обсязі.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та нормам закону.
Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Частина 1 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом встановлено, що 08 вересня 2020 року в межах кримінального провадження №62019170000000811 слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком I.I., за погодженням з прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком О.Ю., повідомлено позивачу ОСОБА_1 про підозру у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому в особливо великих розмірах, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а також у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
08 вересня 2020 року слідчими ТУ ДБР у м. Дніпрі проведено обшук за місцем проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
11 вересня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/9152/19 застосовано до ОСОБА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань №4», на строк 60 діб - з 22 год.00 хв. 11 вересня 2020 року; строк тримання під вартою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з 22 год. 00 хв. 11 вересня 2020 року; дія ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується о 22 год. 00 хв. 09 листопада 2020 року; одночасно визначено запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання обов`язків, визначених КПК України; розмір застави визначено в сумі 315300,00 грн.
11.09.2020 року ОСОБА_1 прибув до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4», 14 вересня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави та 15 вересня 2020 року він звільнений з установи у зв`язку із внесенням застави, визначеної ухвалою.
ОСОБА_1 перебував під вартою з 11 вересня 2020 року по 15 вересня 2020 року, а саме - до моменту внесення застави у сумі 315300,00 грн. 
10 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №62019170000000811 слідчим ТУ ДБР у м. Дніпрі Смуком I.I. складно обвинувальний акт, який затверджено прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Науменком Ю.О., зокрема, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.
07 лютого 2022 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/8453/20 у кримінальному провадженні № 62019170000000811 від 05 вересня 2019 року, зокрема, ОСОБА_1 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України
28 квітня 2022 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду в справі №204/8453/20 у кримінальному провадженні №62019170000000811 від 05 вересня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення; виправдувальний вирок Красногвардійського районного суду M. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року відносно,зокрема, ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України – залишено без змін.
Отже, позивач ОСОБА_1 перебував під судом та слідством протягом 19 місяців 20 днів, в період з 08 вересня 2020 року (дата пред`явлення обвинувачення) до 28 квітня 2022 (ухвала Дніпровського апеляційного суду) тобто повних 19 місяці та 20 днів.
Моральну шкоду позивач пов`язує з незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури, що призвело до порушення його конституційних прав та свобод.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі за №569/12383/17 зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в основу розрахунку моральної шкоди покладається розмір мінімальної заробітної плати на 2024 рік в сумі 8000,00 грн, оскільки це передбачено ч. 3 ст. 13 Закону №266/94-ВР, п. 17 Положення №6/5/3/41, Законом України «Про Державний бюджет на 2022 рік», та стягнув моральну шкоду з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Апеляційний суд у цій справі враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бевза Микола Олександрович, залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2025 року.

Судді: