ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                  
28 травня 2025 року
м. Київ
справа № 758/7781/23
провадження № 61-2970 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду 
м. Києва від 16 травня 2024 року у складі судді Будзан Л. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ», банк), 
в якому просив суд визнати договір споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року 
№ 2001185328601 недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 грудня 2018 року між ним та АТ «ПУМБ» було підписано заяву № 2001185328601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та він отримав кредитну картку, на якій встановлено кредитний ліміт у розмірі 50 тис грн, з терміном дії до 09/2021. 
Зазначав, що банком під час укладення кредитного договору у договір були внесені положення, що грубо порушуть його права, як споживача банківських послуг, та чинне законодавство і є явно несправедливими умовами договору й штучно ускладнено отримання інформації за договором, що потягло неможливість його подальшого виконання.
Так, вказував, що у паспорті споживчого кредиту, заяві, оформленої відповідачем 
від його прізвища, у порушення статей 651, 652, 1054 ЦК України, пункту 8 
частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», порядок зміни і припинення дії договору не включено у договір, як умову про порядок зміни і припинення дії договору, що відноситься до основних положень будь-якого договору; відомості про права та обов`язки сторін, відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору; обов`язки та відповідальність, зокрема, саме банківської установи в кредитному договорі відсутні в порушення пункту 9 частини першої 
статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; не вказано у документах, що мають ознаки договору споживчого кредитування і про форс-мажорні обставини; у графі підпис кредитодавця Паспорт споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року підпис представника банківської установи відсутній; у бланку заяви № 2001185328601 є посилання на Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі за текстом - ДКБО), який розміщений на сайті pumb.ua в Інтернеті, з яким його не було ознайомлено; банком навмисно застосовано шрифт, який зробив неможливим прочитання тексту документів при укладенні кредитного договору.
Позивач зазначав, що банком також не дотримано вимог частини першої 
статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а саме: порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору; право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. Всі ці положення не були включені відповідачем у договір споживчого кредитування.
Укладений кредитний договір також є таким, що порушує Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме: пункту 1-3 частини першої статті 12 Закону стосовно переліку послуг, що надаються фінансовою установою, порядок та умови їх надання; вартість, ціну/тарифи, розмір плати (проценти) щодо фінансових послуг та інформацію про механізми захисту прав споживачів фінансових послуг, наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій та порядок внесення змін та доповнень до договору.
Вказував, що 24 лютого 2022 року почалася війна, спричинена агресією російської федерації щодо України, і вказані обставини відносяться до форс-мажорних обставин, а його тяжка хвороба підтверджується доданими медичними документами. Відповідно весь ризик за несплату кредиту має нести відповідач (банк) як особа, що не регламентувала настання форс-мажору у письмових договорах, які сама і виготовляла.
Зазначав, що спосіб викладення відповідачем суттєвих умов кредитного договору свідчить про те, що він, як споживач послуг, на момент укладення договору не міг бути обізнаний щодо істотних умов договору, а саме: стосовно умов кредитування, йому, позичальнику, не надано інформаціїщодо прав і обов`язків сторін, інша інформація, надання якої гарантовано законом, а інформація навмисно прихована відповідачем (банком) шляхом маніпулятивних технологій, при цьому частина договору була розміщена в Інтернеті, а частина викладена нечитабельним шрифтом, що в цілому не дало змоги йому ознайомитись з текстом кредитної угоди в момент її підписання та ускладнило користування при виконанні кредитного договору. 
Посилаючись на суттєвість вчинених відповідачем порушень законодавства, масштабні та системні порушення його прав, як споживача банківських послуг, що вчинені умисно, які вплинули на його фінансовий стан, та наявність таких, що унеможливлюють виконання кредитного договору, ОСОБА_1 просив суд визнати договір про надання споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року за 
№ 2001185328601, укладений між ним, споживачем, та AT ПУМБ, недійсним з моменту його вчинення.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 
2025 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлював, а зміст договору ніяким чином не порушує його законних прав та інтересів. 
Посилання позивача на те, що АТ «ПУМБ» не ознайомлював його з інформацією про умови кредитування, не надало йому розрахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не обґрунтувало належними документами суму плати за обслуговування кредиторської заборгованості, чим фактично ввів в оману останнього, не відповідають дійсності та спростовуються наданими доказами. 
Крім того, під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений зі всіма його умовами, оскільки висловив своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору, про що сам підтвердив в договорі. А тому підстав для застосування статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» немає.  
Відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» та відповідно до заяви (кредитного договору) від 01 грудня 2018 року споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, доказів того, що позивач відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не надавав, і не звертався до АТ «ПУМБ» за додатковими роз`ясненнями положень спірного кредитного договору суду не надано. При цьому позивачем не надано суду письмових доказів звернення до банку із запереченнями щодо збільшення кредитного ліміту, а з виписки по особовому рахунку позивача за період з 01 грудня 2018 року по 09 серпня 2023 року вбачається здійснення позивачем платежів на погашення простроченої кредитної заборгованості. 
Також, суд першої інстанції вказав, що оскільки позовні вимоги визнані необґрунтованими, але відповідачем заявлено про застосування позовної давності, тому суд дійшов висновку про відмову у застосуванні строку позовної давності до спірних правовідносин, так як позов є необґрунтований. 
Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами районного суду і також зазначив, що, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», 
а не розірвання договору (стаття 11 цього Закону), який ним виконувався, позивач зобов`язаний довести правові та фактичні підстави своїх позовних вимог, він їх не довів. Суд послалися на відповідну судову практику Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 758/7781/23 із Подільського районного суду м. Києва та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Вказує, що АТ ПУМБ під час укладення кредитного договору у договір були внесені численні положення, які грубо порушують права споживача банківських послуг та чинне законодавство і є явно несправедливими умовами договору, що потягло неможливість його подальшого виконання та нанесло шкоду інтересам сторони за договором і споживачу банківських послуг.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції обмежив його право на звернення до суду, вказавши, що як споживач кредитних послуг відповідно до статті 11 Закону України «Про захист грав споживачів» він мав право розірвати кредитний договір протягом 
14 днів з моменту його укладення, проте з позовною заявою звернувся до суду 
у липні 2023 року про недійсність договору. Вказане суперечить правовому висновку Верховного Суду у справі від 13 липня 2022 року № 363/1834/17, де зазначено, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності. Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
Так є несправедливими умови кредитного договору, пов`язані з процентами за його користування. Реальна річна процентна ставка, розміщена в паспорті споживчого кредиту в пункті 4  Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача як стандартна процентна ставка відсотків річних розмірі складає 47,88 % при користуванні кредитними коштами так і процентна ставка, зазначена у пункті 6 «Додаткова інформація» паспорту споживчого кредиту, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту у розмірі 62,00 %. Наявність у кредитному договорі таких визначень процентної ставки за користування кредитом, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у 
пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Вимога про нарахування та сплату відсотків за оскаржуваним договором споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року, є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій 
статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюєтеся на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
На підставі пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Незастосування судами законодавства, що регулює умисне створення відповідачем умов для перешкоджання споживачу банківських послуг на ознайомлення з договірними документами по кредиту шляхом викладення нечитабельним шрифтом, що відноситься до всього тексту договору споживчого кредиту та незастосування судами законодавства, що регулюють вказане питання.
Вказує, що висновок суду про те, що під час укладення договору він ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлював, а зміст договору жодним чином не порушує його законних прав та інтересів, вважає недоведеним.
Відповідачем порушено, а судом не застосовано частину другу статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частину другу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскількипрацівники AT ПУМБ при видачі кредиту не ознайомили його з умовами кредитування та ризиками.
Зазначає, що суд у рішенні послався на відзив відповідача, який не направлений на його адресу, відповідно він не міг скласти і направити стороні відповідь на відзив. Вказане є порушенням норм ЦПК України і, відповідно, є звуженням і порушенням його прав, передбачених статтею 43 ЦПК України та, на його думку, вплинуло на рішення суду у справі, оскільки суд повністю прийняв до уваги доводи відповідача, навівши їх у тексті описової частини рішення суду, тоді як його, як сторону позивача, позбавив права на відповідь на відзив.
Вказує, що висновки суду суперечать відповідним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у подібних справах та судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо вмотивованості судового рішення.
14 квітня 2025 року  ОСОБА_1 направив до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, які не можуть бути враховані Верховним Судом, оскільки подані поза межами строку, визначеного частиною першою статті 398 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Оскільки доповнення до касаційної скарги подано до суду касаційної інстанції після закінчення строку на касаційне оскарження, їх необхідно залишити без розгляду (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19 (пункти 51-52); від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18, провадження № 12-86гс20 (пункти 25-33). 
Відзив на касаційну скаргу від учасника справи до суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 грудня 2018 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2001185328601, відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 
(IBAN: НОМЕР_3) шляхом підписання заяви 
№ 2001185328601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорту споживчого кредиту та видано кредитну картку № НОМЕР_2 , обслуговування рахунку здійснюється на умовах пакету послуг «ВСЕМОЖУ».
Згідно з паспорту споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року банк встановив на поточний рахунок   ОСОБА_2 кредитний ліміт у сумі 26 470 грн, строк кредитування 12 місяців, зі спливом якого строк продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої їх сторін, порядок повернення кредиту здійснюється щомісячно.
Вказаний паспорт містить підпис   ОСОБА_2 , що не заперечується останнім.
Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту кредитний ліміт складав: 01 грудня 2018 року - 26 470 грн; 04 квітня 2019 року - збільшений до 31 200 грн; 
14 серпня 2019 року - збільшений до 34 700 грн; 11 грудня 2019 року - збільшений до 39 500 грн; 05 червня 2020 року - збільшений до 43 500 грн; 14 липня 2020 року - збільшений до 49 500 грн; 14 серпня 2020 року - збільшений до 50 000 грн.
Відповідно до виписки по особовому рахунку  ОСОБА_2 № НОМЕР_1 (IBAN: НОМЕР_3) за період з 01 грудня 2018 року 
по 09 серпня 2023 року, з якої прослідковується, у тому числі, здійснення ОСОБА_3 платежів на погашення простроченої заборгованості. 
З розрахунку наданого АТ «ПУМБ» вбачається, що станом на 09 серпня 2023 року заборгованість   ОСОБА_2 за кредитним договором від 01 грудня 2018 року № 2001185328601 складає 71 938,25 грн.
У матеріалах справи також наявна численна медична документація 
  ОСОБА_2 (виписки з епікризів, листків непрацездаткості, довідок МСЕК, довідок про тимчасову непрацездатність тощо).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у» касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України вказано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 
4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; 7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.
Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі також Правила) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк, або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правові та фактичні підстави своїх позовних вимог (правова позиція Верховного Суду наведена в постанові від 11 жовтня 2022 року
у справі № 465/4903/18, провадження 61-6317 св 21 та інші).
Як вбачається з розділу кредитного договору «Підтвердження та запевнення» за змістом заяви від 01 грудня 2018 року, яку власноручно підписав позивач до фактичного отримання коштів, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальність вартість кредиту, надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування.
Отже, своїм підписом позивач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, підтвердив отримання ним всіх пояснень необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі, суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі, в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. 
Судами встановлено, що згідно з паспорту споживчого кредиту від 01 грудня 
2018 року банк встановив на поточний рахунок ОСОБА_1 кредитний ліміт 
у сумі 26 470 грн, строк кредитування 12 місяців, зі спливом якого строк продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін. 
Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту кредитний ліміт складав: 01 грудня 2018 року - 26 470 грн; 04 квітня 2019 року - збільшений до 31 200 грн; 
14 серпня 2019 року - збільшений до 34 700 грн; 11 грудня 2019 року - збільшений до 39 500 грн; 05 червня 2020 року - збільшений до 43 500 грн; 14 липня 2020 року - збільшений до 49 500 грн; 14 серпня 2020 року - збільшений до 50 000 грн.
Позивачем не надано суду письмових доказів звернення до банку із запереченнями щодо збільшення кредитного ліміту.
З наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку   ОСОБА_2 
№ НОМЕР_1 (IBAN: НОМЕР_3) за період 
з 01 грудня 2018 року по 09 серпня 2023 року вбачається здійснення позивачем платежів на погашення простроченої кредитної заборгованості. 
Отже, підписавши заяву № 2001185328601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року, в яких визначено умови кредитування, 
ОСОБА_1 погодився на укладення оспорюваного кредитного договору на визначених і погоджених сторонами умовах.
ОСОБА_1 , як споживач кредитних послуг, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» мав право розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, проте вказаним правом він не скористався, а з позовною заявою звернувся до суду у липні 2023 року, обравши спосіб судового захисту - визнання договору недійсним.
Зазначаючи вказане, суди попередніх інстанцій не обмежували у праві позивача на обраний ним спосіб судового захисту, як доводиться про це в касаційній скарзі. Цим самим суди, у тому числі, мотивовано відхилили заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про недійсність кредитного договору, зазначивши, що позивач певний час виконував умови договору, тобто погоджувався з його умовами не ставив питання про його розірвання. Верховний Суд погоджується з такими висновками судів. У цій ситуації вони є доречними.  
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги порушенням, на його думку, відповідачем його прав як споживача, оскільки умови кредитного договору є несправедливими.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення 
для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність 
або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність 
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
(частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, 
так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статей 215, 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Верховний Суд вважає, що суди дійшли правильного висновку про те, що вимоги законодавства про надання споживачу інформації перед укладенням кредитного договору відповідачем належно виконані, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Доказів зворотного позивачем судам не надано, хоча його процесуальним обов`язком є доведення позовних вимог (статті 12, 81 ЦПК України).
Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитування та уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, при цьому ознак для кваліфікації умов договору несправедливими колегією суддів також не встановлено. При цьому позивач при укладенні договору діяв свідомо і повністю розумів природу кредитного договору, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності.
Доводи позивача з посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту, на що посилається позивач, у даному випадку не є правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.
Доводи позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору безпідставні, оскільки не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти та виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів.
Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.
У разі ненадання інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону України «Про захист прав споживачів».
Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.
Доводи позивача про те, що банком порушено статтю 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», колегія суддів відхиляє, оскільки посилання позивача на порушення відповідачем обов`язків попереднього надання інформації по кредиту спростовуються змістом розділу Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року, під яким міститься підпис ОСОБА_1 , яким позичальник (позивач) підтверджує, що всі умови є зрозумілими та не потребують додаткового роз`яснення.
Ураховуючи викладене, підписавши заяву № 2001185328601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року з констатацією факту доведення до відома позичальника визначених законодавством відомостей, позивач підтвердив, що інформацію кредитор надав, 
у протилежному випадку втрачається сенс підписання договору для підтвердження досягнення сторонами згоди щодо погоджених умов.
При цьому волевиявлення сторони щодо підписання розділу Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору.
Посилання касаційної скарги про те, що суд не врахував правові висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки фактичні обставини справ не є подібними. При цьому суд у кожній справі виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не отримав відзиву банка на його позовну заяву і, відповідно, не зміг надати на нього відповідь, не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення. Відповідно до статті 43 ЦПК України сторона справи має право ознайомитися з матеріалами справи. 
На а. с. 83, т. 1 міститься квитанція про направлення банком позивачу копії відзиву на позову заяву. У суду не було підстав визнавати, що позивач його не отримав, суду про це він не заявляв. Направивши до суду позов по пошті, позивач більше жодного разу не цікавився матеріалами справи, з ними не ознайомлювався. Більше того, 
11 травня 2024 року ОСОБА_1 надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 196, т. 1), не скориставшись правом укласти договір про правову допомогу. Крім того, навіть прочитавши з рішення районного суду про те, що у справі наявний відзив банку на його позов, якщо позивач зазначав, що не отримав його, він навіть не проявив ініціативи з його отримання, запиту суду не зробив, зі справою не ознайомлювався, знаючи про таке право, а також по пошті надіслав апеляційну скаргу.  
Посилання касаційної скарги на невмотивованість судових рішень є безпідставними.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Низка рішень Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) містить та розвиває такий підхід до обґрунтованості судових рішень.
Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 
2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 09 грудня 1994 року; пункт 29).
У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява 
№ 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. 
Як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції доволі аргументовано виклали в судових рішеннях позиції сторін у справі, предмет та підставу позову і надали відповіді на всі доводи позову, які є важливими з огляду на заявлені позовні вимоги.   
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваних судових рішеннях, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець