ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
30 квітня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 465/6828/20 
провадження № 61-10046св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Биць Ігор Анатолійович, на постанову Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у складі колегії суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з цієї квартири без надання іншого житла. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що у період з 19 вересня 1998 року до             26 лютого 2008 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 
 
На підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 1997 року сторони набули у власність у рівних частках двокімнатну квартиру  АДРЕСА_2 . 
 
13 жовтня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу позивач придбала у ОСОБА_2 належну йому 1/2 частку зазначеної квартири та з цього часу стала одноосібним власником спірного житла. 
 
Після розірвання шлюбу відповідач, який втратив статус члена її сім`ї, надалі проживає у спірній квартирі, змінив замки на вхідних дверях та чинить перешкоди позивачу у користуванні житлом. 
 
Стверджувала, що неодноразово зверталася до  ОСОБА_2 з проханням звільнити квартиру, але отримувала негативну відповідь і погрози. Відповідач постійно зловживає алкогольними напоями, скандалить, не сплачує комунальні послуги. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Франківський районний суд міста Львова у складі судді Дзеньдзюри С. М. рішенням від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовив. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що сам факт розірвання шлюбу з власником будинку (квартири) не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. 
 
Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом, суд врахував пояснення позивача, що з метою уникнення конфіскації майна на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року вона придбала у відповідача належну йому 1/2 частку спірної квартириза ціною 5 711,00 грн (фактично ринкова вартість 1 кв. м житла у місті Львові на час вчинення правочину). 
 
У спірній квартирі, яка складається із двох житлових кімнат, зареєстровані тільки позивач та відповідач, спільних дітей у сторін немає, відповідач тривалий час проживає у цій квартирі, будь-якого іншого житла не має. 
 
Львівський апеляційний суд постановою від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. 
 
Рішення Франківського районного суду міста Львова від 02 грудня 2021 року скасував і ухвалив нове рішення про задоволення позову. 
 
Зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з цієї квартири без надання іншого житла. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). 
 
Сторони не перебувають у родинних чи сімейних відносинах, шлюб між ними розірвано, будь-якої угоди щодо використання спірної квартири вони не укладали. 
 
Відповідач своїм проживанням у спірному житлі (квартирі) чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, що є порушенням її прав власника, які підлягають судовому захисту. 
 
У спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
 
Відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому на нього не поширюються положення статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. 
 
Позивач як власник майна категорично заперечує проти проживання відповідача у спірній квартирі, а тому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вона має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю, зокрема вимагати виселення відповідача. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У липні 2024 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, а рішення Франківського районного суду міста Львова                      від 02 грудня 2021 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України        (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого             2018 року у справі № 647/1683/15, від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17,             від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. 
 
У 2006 році відповідач вимушено, під загрозою конфіскації майна, продав належну йому 1/2 частку квартири своїй дружині ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу                             від 13 жовтня 2006 року. При цьому договір купівлі-продажу не містить жодних застережень про те, що позивач набуває відчужуване майно в особисту власність чи за її особисті кошти. 
 
Оскільки конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, то позивач, придбавши у відповідача (свого чоловіка) 1/2 частку квартири за спільні кошти подружжя, фактично набула таку частку у їх спільну сумісну власність. Як наслідок, ця частка не стала особистою власністю дружини, а належить їм обом на праві спільної сумісної власності, тобто відповідач має право на 1/4 частку у квартирі. 
 
Отже, він є співвласником спірної квартири, а тому не може бути виселений з указаного житла. 
 
Крім того, у спірній квартирі також проживає малолітній син відповідача від іншого шлюбу, а тому задоволення позову призведе до порушення прав дитини, адже діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі. 
 
Додатковою підставою правомірності проживання відповідача у його помешканні є його колишній сімейний зв`язок із позивачем. Так, у період з 19 вересня 1998 року до 26 лютого 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1997 році відповідач вселився у спірне житло як його співвласник, а в 1998 році також набув статусу члена сім`ї (чоловіка) іншого співвласника квартири ОСОБА_1 . 
 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена його сім`ї права користування займаним приміщенням. З моменту заселення і дотепер відповідач безперервно проживає у квартирі,будь-якого іншого житла не має. 
 
Тривалий час проживання у спірній квартирі / будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру / будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції. 
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 28 серпня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Франківського районного суду міста Львова. 
 
27 вересня 2024 року справу № 465/6828/20 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 02 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
За договором купівлі-продажу від 07 серпня 1997 року сторони купили в рівних частинах кожен двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10). 
 
19 вересня 1998 року сторони уклали шлюб, який за спільною заявою подружжя розірвано 26 лютого 2008 року (актовий запис № 81) (а. с. 27). 
 
На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 жовтня               2006 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 1/2 частку квартири на АДРЕСА_3 (а. с. 12). 
 
Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Володимира Великого 43» від 12 жовтня 2020 року № 116 ОСОБА_2 з 27 березня 1998 року, а ОСОБА_1 з 03 квітня 1998 року зареєстровані у спірній квартирі (а. с. 29). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 
 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
 
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. 
 
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. 
 
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. 
 
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.             У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. 
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. 
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. 
 
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
 
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 
 
Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України. 
 
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. 
 
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). 
 
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. 
 
З порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. 
 
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та       у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 
 
Отже, під час вирішення питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. 
 
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. 
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ                    від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). 
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. 
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. 
 
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.   Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. 
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50). 
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). 
 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01,      пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ    від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення                        від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). 
 
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. 
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом. 
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду       від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). 
 
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (провадження № 61-1634св19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі). 
 
Дійсна сутність позовних вимог про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. 
 
У будь-якому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
 
Позивач звернулася до суду із позовом про виселення відповідача з квартири, посилаючись на те, що останній чинить їй перешкоди у користуванні житлом. 
 
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно керувався тим, що сам факт розірвання шлюбу між сторонами, виникнення у зв`язку з цим конфліктних ситуацій між колишнім подружжям, не може свідчити про порушення відповідачем майнових прав позивача. 
 
Суд першої інстанції правильно врахував те, що з моменту придбання квартири сторони користувалися спірною квартирою та проживати в ній як співвласники, відповідач тривалий час проживає у цій квартирі, будь-якого іншого житла не має. 
 
ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися спірною квартирою. 
 
Тривалий час проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення відповідача з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. 
 
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував. 
 
З огляду на викладене апеляційний суд порушив право відповідача на повагу до житлата, як наслідок, безпідставно скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про задоволення позову. Тому Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Крім того, Верховний Суд вважає слушними та бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира не належить позивачу повністю, а залишається частково у спільній сумісній власності сторін з огляду на таке. 
 
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмова власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. 
 
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
 
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.        У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що за договором купівлі-продажу                  від 07 серпня 1997 року сторони купили в рівних частинах кожен двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
 
19 вересня 1998 року сторони уклали шлюб, який за спільною заявою подружжя розірвано 26 лютого 2008 року. 
 
На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 жовтня               2006 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 1/2 частку квартири на АДРЕСА_3 . При цьому договір купівлі-продажу не містить жодних застережень про те, що позивач набуває відчужуване майно в особисту власність чи за кошти, які належали їй особисто. 
 
Згідно з наданих ОСОБА_1 у суді першої інстанції пояснень вона придбала у відповідача квартиру, коли той перебував у слідчому ізоляторі і була небезпека, що його частку квартири можуть конфіскувати за вироком суду. 
 
Отже, оскільки спірна квартира спочатку була придбана сторонами у часткову власність по 1/2 частці на кожного, а потім позивач під час шлюбу купила у відповідача його 1/2 частку за спільні кошти подружжя (у договорі купівлі-продажу відсутня вказівка, що позивач набула майно за кошти, які належали їй особисто), то правовий режим власності змінився таким чином: 
 
1) частка позивача, яку вона мала до шлюбу (1/2), залишилася її особистою приватною власністю (пункт 1 частини першої статті 57 СК України); 
 
2) частка, яку позивач придбала у відповідача (1/2), але за спільні кошти подружжя, стала спільною сумісною власністю подружжя (стаття 60 СК України). 
 
3) оскільки частка, яку позивач придбала за спільні кошти подружжя, стала спільною сумісною власністю сторін, то відповідач має 1/2 частку у цій спільній сумісній частині. 
 
Отже, у підсумку позивач володіє 3/4 частками квартири (1/2 як особиста власність + 1/4 як спільна сумісна частка з колишнім чоловіком), а відповідач має 1/4 частку (як частку у спільній сумісній власності), тобто спірна квартира не належить позивачу повністю, а залишається частково у спільній сумісній власності сторін. 
 
Таким чином, оскільки відповідач не втратив право власності на квартиру, а виселити співвласника без його згоди або без виплати компенсації за частку неможливо     (статті 319, 321, 391 ЦК України), то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені цим судом з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, тооскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
За подання касаційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1 681,60 грн, який підлягає стягненню із позивача на його користь. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Биць Ігор Анатолійович, задовольнити. 
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 07 липня 2022 року скасувати, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 02 грудня 2021 року залишити в силі. 
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк  	
 	О. М. Ситнік