П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 березня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 490/16/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваль М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2025 року (суддя Саламатін О.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 03.02.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

03.01.2025 до Центрального районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якій позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення від 23.12.2024, якою його визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у сумі 17000,00 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.
На думку апелянта суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позовної заяви про те, що спірна постанова винесена з порушенням установленого порядку накладення адміністративних стягнень, ґрунтується на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення, за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій позивача, а отже не підтверджений склад адміністративного правопорушення. Зокрема, відповідачем не був складений протокол про адміністративне правопорушення, не були роз`яснені права, передбачені статтею 268 КУпАП, не була надана можливість надати письмові пояснення по суті вчиненого правопорушення із проставлянням підпису та дати.
При прийнятті оскаржуваної постанови начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порушення норм ст. 278 КУпАП, не було з`ясовано підстави відсутності складеного протоколу про адміністративне правопорушення, чи своєчасно позивача було повідомлено про розгляд відносно нього справи про адміністративне правопорушення (за 3 дні), чи роз`яснено позивачу роз`яснені позивачу зміст статті 63 Конституції України та права, передбачені статтею 268 цього Кодексу (подавати письмові пояснення по справі, подавати докази, заявляти клопотання; користуватися юридичною допомогою та інші права), що є порушенням порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Апелянт наполягає, що не отримував повістку №1243381 від ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки його не було повідомлено працівниками поштового зв`язку 54003 будь яким, з передбачених п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, способом про надходження на адресу позивача рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК.
Під час складення постанови №10-П позивачу не було надано доказів того, що працівниками поштового відділення 54003 дійсно була спроба вручити поштове відправлення №0610207739513 позивачу; доказів того, яким чином працівники поштового відділення встановили, що позивач відсутній за адресою місця проживання, оскільки позивач проживає саме за цією адресою, а також не надано доказів того, що працівники поштового відділення повідомляли позивача (повідомленням, телефонним дзвінком) про надходження на його адресу повістки ТЦК.
На обґрунтування порушення норм процесуального права апелянт зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу, що відзив на позовну заяву був поданий з пропуском встановленого судом строку без поважних причин (протилежного відповідачем не наведено та не встановлено судом), окрім того, без належних повноважень представника, що підписав відзив на позовну заяву, суд першої інстанції в разі надання оцінки наведених фактів у відповідності до вказаних норм КАС України, в силу положень ч.9 ст. 79 КАС України, міг розцінить відзив відповідача та долучені ним докази як не подані, не брати такі докази до уваги, та, відповідно, розглянути справу на підставі наявних матеріалів.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції  в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження з повідомленням учасників справи відповідно до частини п`ятої статті 286 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин України ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням №0610207739513 з описом вкладеного на адресу ОСОБА_1 була направлення повістка ІНФОРМАЦІЯ_3 за №1243381 від 16.11.2024 про необхідність з`явитися 28.11.2021 о 09:00 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення даних.
Дане відправлення було повернуто відправнику з відміткою оператора Укрпошти від 25.11.24 "адресат відсутній за вказаною адресою".
Згідно ЄДРПВР (АІТС "Оберіг") 08.12.2024 до органів поліції було подано електронне звернення №Е715712 відносно ОСОБА_1 , як особи, яка порушує законодавство про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме неприбуття за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці.
23.12.2024 року о 18:07 годин громадянина ОСОБА_1 було затримано за адресою: АДРЕСА_2 та доставлено у приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 для вкладання адміністративного протоколу за частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Як вбачається з протоколу про адміністративне затримання за частиною 3 статті 210-1 КУпАП від 23.12.2024 року, громадянину ОСОБА_1 були роз`яснені його права, передбачені статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП; повідомлено про місце перебування затриманого його дружину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та що затриманий викликав свого адвоката Іванішина Івана Володимировича.
23.12.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 прийнято постанову №10-П по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (будучи належним чином повідомлений не з`явився у визначений в повістці дату та час) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн.
Вважаючи згадану постанову протиправною ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про її скасування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач при прийнятті спірної постанови діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином оцінив обставини справи, розглянув справу про адміністративне правопорушення у порядку, що визначений КУпАП, прийняв рішення, яке відповідає вимогам Закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно положень частини другої статті 19 Конституції України, пункту 1 частини другої статті 2 та частини першої статті 7 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого має перевіряти чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинною третю статті 210-1 КУпАП визначено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» було прийнято рішення про оголошення та проведення часткової мобілізації, а отже з цього періоду в Україні діє особливий період.
Відповідно Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан. З цієї дати діє воєнний стан, а тому порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є підставою для притягнення за статтею 210-1 КУпАП.
Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
З аналізу вищезазначеної норми вбачається обов`язок громадян з`явитися, зокрема до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Як вбачається з матеріалів справи, рекомендованим поштовим відправленням №0610207739513 на адресу ОСОБА_1 була направлення повістка за №1243381 від 16.11.2024 про необхідність з`явитися 28.11.2021 о 09:00 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення даних. Дане відправлення було повернуто відправнику з відміткою від 25.11.24 "адресат відсутній за вказаною адресою".
Згідно до приписів пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ від 16 травня 2024 р. №560, у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку, належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу є день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи.
Враховуючи те, що позивач, належним чином повідомлений, не з`явився до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк, визначений у повістці, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що його не було повідомлено працівниками поштового зв`язку 54003 будь яким з передбачених п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку способів про надходження на рекомендованого листа з позначкою "Повістка ТЦК", колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дії/бездіяльність працівників АТ «Укрпошта» не є предметом позову у даній справі, а тому суд позбавлений можливості здійснювати їх правовий аналіз.
Посилання апелянта на протиправне не складання відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення є неаргументованим.
Так, відповідно до абзацу 5 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України підтвердних документів про отримання особою виклику.
Отже, абз. 5 ст. 258 КУпАП визначає обов`язкову сукупність двох умов, при наявності яких не складається протокол, а саме:
1) вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 КУпАП, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України)»
2) якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності підтвердних документів про отримання особою виклику.
Ураховуючи, що на позивача накладено адміністративна відповідальність за те, що він не з`явився на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідач не зобов`язаний складати протокол.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими чи вагомими та такими, що у сукупності спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Наведені позивачем доводи, як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, не спростовують факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, та не можуть бути тими обставинами, що звільняють його від відповідальності.
Порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції також не встановлено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Пунктом першим частини першої статті 315 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 272, 286, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                                  В.О.Скрипченко

Суддя                                                  М.П.Коваль

Суддя                                                  Ю.В.Осіпов