ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 р.	Справа № 554/2014/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.,
представника позивача - Костенко В.О., 
представника відповідача та третьої особи - Срібної Є.О.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 24.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Материнко М.О., м. Полтава, повний текст складено 28.10.24 по справі № 554/2014/24
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області ,            третя особа Державна міграційна служба України                    
          про визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним та забов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (далі по тексту – УДМС в Полтавській області, відповідач), Державної міграційної служби України (далі по тексту – ДМС України, третя особа), в якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення від 14.02.2024 заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області щодо примусового повернення до країни походження або третьої країни громадянина Грузія, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути території України терміном до 10.03.2024.
В обґрунтування позовних вимог послався на незаконність та необґрунтованість рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 14.02.2024 № 5301130100015003, оскільки висновок про порушення позивачем термінів перебування в Україні, визначених підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979) (далі по тексту – Порядок № 150), є таким, що не відповідає дійсності.
Пояснив, що правомірність перебування ОСОБА_1 на території України підтверджується посвідкою на постійне проживання в Україні, термін дії якої автоматично продовжився внаслідок прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 21.10.2022 № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» (далі по тексту – Постанова № 1202), а тому дії працівників міграційної служби, спрямовані на видворення позивача з України є незаконними та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.03.2024 по справі № 554/2014/24 заяву позивача про забезпечення позову по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління департаменту міграційної служби України в Полтавській області, третя особа: Державна міграційна служба про визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.10.2024 по справі № 554/2014/24 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа: Державна міграційна служба України про визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено в повному обсязі.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24.10.2024 у справі № 554/2017/24 та прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2024 визначено склад колегії суддів: Мельнікова Л.В. - головуючий суддя, судді: Русанова В.Б., Бегунц А.О.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2024, серед іншого відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24.10.2024 у справі № 554/2014/24 за позовом  ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа: Державна міграційна служба України про визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним та зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Другого апеляційного адміністративного суду № 02-01/1146 від 03.03.2025, у зв`язку з припиненням повноважень судді Другого апеляційного адміністративного суду Мельнікової Л. В. з 20 лютого 2025 року у зв`язку із смертю та відповідно до статтей 123, 125 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 554/2014/24. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2025 визначено склад суду для розгляду справи № 554/2014/24: головуючий суддя Перцова Т.С., судді Жигилій С.П., Макаренко Я.М.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025 по справі № 554/2014/24 прийнято до свого провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 24.10.2024 року по справі № 554/2014/24 за позовом ОСОБА_1 до  Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області,  третя особа Державна міграційна служба України про визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним та зобов`язання вчинити певні дії та призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про неповне з`ясування судом першої інстанції всіх фактичних обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для його скасування.
Апелянт наполягає, що використання посвідки на постійне проживання в Україні для юридично значущих дій, зокрема, взяття на облік, як внутрішньо-переміщеної особи, укладення шлюбу тощо, свідчить про її чинність, оскільки протягом 8 років жоден державний орган, у тому числі, міграційний, не ставив під сумнів її правомірність.
Щодо наявності відносно позивача кримінальної справи № 552/3606/23 за частиною 4 статті 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів) звернув увагу, що по-перше, ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а по-друге, в ході розгляду даної справи судом не було встановлено жодного факту, який би підтверджував підробку посвідки чи протиправність її використання.
На переконання апелянта, навіть якщо під час оформлення документу була допущена помилка з боку державного органу, це не може бути підставою для визнання документа недійсним минулою датою без належного розслідування.
Звернув увагу, що факт перебування позивача у шлюбі із громадянкою України ОСОБА_2 свідчить про інтеграцію ОСОБА_1 в українське суспільство та надає право на проживання в Україні. Ігнорування судом першої інстанції сімейного статусу позивача є свідченням неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та підставою для скасування судового рішення.
Додатково зауважив, що позивач є активним громадським діячем, сприяє розвитку грузинсько-українських відносин, підтримує культурні заходи, співпрацює із представниками різних верств населення та здійснює волонтерську допомогу Збройним Силам України, а відтак ОСОБА_1 зацікавлений у добробуті українського суспільства та інтеграції в соціальні процеси країни.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Зауважив, що за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства позивача, 04.01.2024 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 203 КУпАП – перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився) та накладено штраф у розмірі 3417 грн. При цьому, вказана постанова іноземцем не оскаржувалась та 05.01.2024 була виконана у повному обсязі, що свідчить про визнання ним порушень вимог міграційного законодавства. 
До того ж, позивач, до органів ДМС України із заявою про продовження строку перебування в Україні, визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні не надавав.
Наголосив, що факт не оформлення та не видачі на ім`я ОСОБА_1 посвідки на постійне місце проживання в Україні підтверджується листом УДМС у Луганській області від 26.07.2021 № 4401.5.2/20949-21, за змістом якого, громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не оформлювалась та не видавалась посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.06.2012. Посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії 25.10.2007 була оформлена ВРІГФО ГУМВС України в Луганській області та видана іншій особі.
На переконання відповідача, факт закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження, також не спростовує незаконність його перебування на території України, позаяк в ухвалі від 23.08.2023 по справі № 552/3606/23 судом було встановлено використання позивачем завідомо підробленої посвідки.
Третя особа, у долучених до матеріалів справи поясненнях від 16.12.2024 стверджував про відсутність у позивача законних підстав для перебування на території України, при цьому наполягав, що сам факт такого перебування загрожує здоров`ю, правам та законним інтересам громадян.
Відповідачем надано до суду клопотання про долучення доказів від 31.12.2024, в якому останній звернув увагу, що надана позивачем посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 не відповідає встановленій законодавством на той період формі.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в скарзі.
Представник відповідача та третьої особи проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечувала, просив їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що у 2012 році позивач прибув на територію України у місто Луганськ.
Враховуючи бойові дії на території Луганської області позивач переїхав до Полтавської громади, де, відповідно до довідки від 12.02.2020 № 1601-5000266981, взятий на облік внутрішньо переміщеної особи.
У подальшому, 12 липня 2022 року, Зіньківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з якою позивач проживає по сьогоднішній день.
Судом першої інстанції враховано встановлені Державною міграційною службою України в Полтавській області обставини, зокрема, виявлення 04.01.2024 у м. Полтаві факту порушення громадянином Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. 
Так, за висновками проведеної міграційною службою перевірки зафіксовано, що «вищевказаний іноземний громадянин с Уродженцем Грузії, який прибув до України 11.10.2018 через КПП «Шегині» по паспортному документу громадянина Грузії НОМЕР_2 , виданому 13.02.2014, термін дії до 13.02.2024. 13.11.2023 громадянин Грузії ОСОБА_4 документований паспортом громадянина Грузії, терміном дії до 13.11.2023. Порушивши терміни перебування в Україні, передбачені пунктом 2 пункту 2 Порядку № 150, громадянин ОСОБА_4 не виїхав за межі України в установлений законодавством строк та перевищив визначені законодавством строки тимчасового перебування в України. 
Було складено протокол, винесено постанову. Ураховуючи вищевикладене та з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Грузія, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України термін до 10.03.2024». 
При прийнятті оскаржуваного рішення УДМС враховувалось подання Управління міграційної поліції ГУНП в Полтавській області від 10.01.2024 № 42/115/16/01-2024 про примусове повернення позивача до країни походження, де, зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 02.09.2019 засуджений за частиною 1 статті 125 КК України та за частиною 1 статті 187 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки; в 2022 році притягнутий до кримінальної відповідальності за частиною 4 статті 358 КК України, схильний до вчинення правопорушень, негативно впливає на криміногенну ситуацію в регіоні та несе загрозу здоров`ю, правам і законним інтересам громадян.
ДМС проведено відповідну перевірку, зокрема, 05.01.2024 направлено вимогу УІАП ГУНІ в Полтавській області за № 5301.6-135/53.3-24 та встановлено, що позивач дійсно неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.
Позивач до органів ДМС України із заявою про продовження строку перебування в Україні, визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні не надав.
При цьому, належними доказами підтверджується, що посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.06.2012 ВГІРФО ГУМВС України в Луганській області громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не оформлювалась та не видавалась. Посвідка на постійне проживання зазначеної серії № НОМЕР_3 , терміном дії «25.10.2007» була оформлена ВРІГФО ГУМВС України в Луганській області та видана іншій особі (лист УДМС у Луганській області від 26.07.2021 № 4401.5.2/20949-21).
Крім того, позивачем не долучено жодних доказів, які свідчили що він у строк до 17.01.2023 року (термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні) звертався до уповноважених органів ДМС України із заявою про продовження строку дії такої посвідки.
Судом з посиланням на правову позицію Верховного суду, яка викладена у постанові від 18.03.2021 року у справі № 522/14416/18, зауважено, що законодавством не передбачено винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. А відтак, факт перебування у шлюбі із громадянкою України жодним чином не спростовує порушення позивачем вимог міграційного законодавства України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із їх недоведеності, оскільки факт не видачі та не оформлення посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.06.2012 ВГІРФО ГУМВС України в Луганській області громадянину Грузії ОСОБА_1 підтверджується листом УДМС у Луганській області від 26.07.2021 № 4401.5.2/20949-21, за змістом якого посвідка на постійне проживання зазначеної серії, терміном дії «25.10.2007» була оформлена ВРІГФО ГУМВС України в Луганській області та видана іншій особі.
Судом взято до уваги, що позивачем не долучено жодних доказів, які свідчили що позивач у строк до 17.01.2023 (термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні) звертався до уповноважених органів ДМС України із заявою про продовження строку дії такої посвідки.
Крім того, судом враховано, що позивачем порушено терміни перебування в Україні, передбачені пунктом 2 пункту 2 Порядку № 150, оскільки він не виїхав за межі України у встановлений законодавством термін, перевищив термін тимчасового перебування в Україні, проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїзду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначений Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі по тексту – Закон № 3773-VI).
В силу пунктів 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;
іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;
іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;
посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні;
нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
З огляду на вищенаведені норми права, законність постійного проживання в Україні іноземця має бути підтверджена  посвідкою на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 1, 4 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування або укладення гіг-контракту або під час перебування на законних підставах на території України у випадку, передбаченому частиною тринадцятою цієї статті, отримали дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні та посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.
Статтею 23 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Статтею 31 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок № 322).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Пунктами 16,17 Порядку № 322 передбачено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.
Відповідно до пункту 67 Порядку № 322 після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено в Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012  № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77) (далі по тексту – Інструкція № 353/271/150).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції № 353/271/150 передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції № 353/271/150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції № 353/271/150 у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Законодавством унормовані правила перебування іноземців або осіб без громадянства на території України. Зокрема документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання, яка видається на певний строк, але не більше ніж на один рік. У разі закінчення строку дії посвідки іноземець або особа без громадянства можуть подати документи для оформлення нової посвідки, звернувшись не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.
Отже, іноземець зобов`язаний після отримання посвідки на тимчасове проживання дотримуватися строків звернення за обміном посвідки з метою вирішення питання щодо подальшої легалізації перебування в Україні.
Судом апеляційної інстанції зі змісту долученого до матеріалів листа УДМС в Луганській області від 24.07.2021 № 5310/5086-21 встановлено, що «за наявними обліками УДМС у Луганській області ОСОБА_1 не значиться, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 20.06.2012 ВГІРФО ГУМВС у Луганській області громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не оформлювалась та не видавалась.
До бланку «посвідка на постійне проживання», який оформлювався ВГІРФО ГУМВС в Луганській області, графі «місце реєстрації (місце прописки)», адреса місця проживання іноземця не зазначалась, а зазначалась лише – «Луганська область».
Печатка ВГІРФО ГУМВС в Луганській області, яка використовувалась у 2012 році, мала код служби 12-01. Підпис посадової особи, зазначеної в копії посвідки НОМЕР_1 , не відповідає дійсності.
Посвідка на постійне проживання зазначеної серії № НОМЕР_3 , терміном дії «25.10.2007» була оформлена ВГІРФО ГУМВС України в Луганській області та видана іншій особі.
З квітня 2012 року посвідка на постійне або тимчасове проживання іноземцям оформлювалась за зразком відповідно до «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012.».
Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2021 уповноваженими посадовими особами Київського відділу у м. Полтаві УДМС громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнутий до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 203 КУпАП, а саме за проживання за недійсним документом (у визначені строки не вжив заходів щодо обміну посвідки після досягнення 25- річного віку), про що складений протокол про адміністративне правопорушення (т. 1 а.с. 57).
Так, ОСОБА_1 при перевірці документів пред`явив посвідку серії НОМЕР_1 , видану 20.06.2012 ВГІРФО ГУМВС України у Луганській області. В подальшому, в зв`язку з наявністю ознак підроблення вказаного документу на право проживання в Україні, керівником Київського відділу скерований лист до УДМС у Луганській області. Згідно із отриманою відповіддю від 26.07.2021 №4401.5.2/20949-21 посвідка на постійне проживання ВГІРФО УМВС України в Луганській обл. гр.Грузії ОСОБА_1 не оформлювалася та не видавалася. 
Постановою про накладення адміністративного стягнення від 22.07.2021 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу сумою 1870 грн.
04.01.2024 за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП (перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився) та накладено штраф в розмірі 3417 грн. (протокол про адміністративне правопорушення ПР МПТ № 002591, постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МПТ 002588 від 04.01.2024). 
Вказана постанова іноземцем не оскаржувалася та 05.01.2024 виконана у повному обсязі.
Доречно звернути увагу і на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення міграційним органом також враховувалось наявність вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 02.09.2019 по справі № 552/3799/19, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.187, ч.1 ст.28, ч.1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання за ч.1 ст.187 КК України 4 роки позбавлення волі, за ч.1 ст. 28, ч.1 ст.125 КК України 100 годин громадських робіт та у відповідності до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, визначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_1 , від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, поклавши відповідно до ст.76 КК України, обов`язки періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Наведені вище обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про можливу схильність позивача до вчинення правопорушень, негативний вплив на криміногенну ситуацію в регіоні та несення загрози здоров`ю, правам і законним інтересам громадян.
Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.08.2023 по справі № 552/3606/23 за результатом розгляду у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022175430000546 від 28.09.2022, відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (використання завідомо підробленого документа), було встановлено, що на розгляд надійшло кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 358 КК України з угодою про визнання винуватості.
Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_1 у 2012 році (точного часу та дати під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим) перебуваючи в місті Луганськ на території місцевої пилорами, познайомившись з одним невідомим чоловіком, всупереч положенням законодавства, офіційно не звертаючись до Управління державної міграційної служби та не отримуючи посвідку на постійне місце проживання в Україні, вирішив придбати посвідку на постійне місце проживання в Україні з метою її подальшого використання.
Так, 12.02.2020 ОСОБА_1 , приїхавши до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради за адресою: м. Полтава, вул. Ст. Халтуріна, 13, з метою оформлення документів, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на використання завідомо підробленої посвідки на постійне місце проживання в Україні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, пред`явив працівнику Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради підроблену посвідку на постійне проживання в Україні на ім`я ОСОБА_1 , використавши в такий спосіб завідомо підроблений документ.
Під час підготовчого засідання, адвокат позивача заявила клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України з одночасною відмовою від затвердження угоди про визнання винуватості. 
За результатами розгляду вказаного клопотання, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.08.2023 по справі № 552/3606/23 звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 4 ст. 358 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. 
Колегія суддів наголошує, що прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності є актом, що свідчить про припинення кримінально-правового відношення між особою, яка вчинила злочин, і державою. Це означає також, що з цього моменту дана особа вже не несе обов`язку відповідати перед державою за вчинене, не може нести тягаря кримінальної відповідальності. Виходячи з цього, вчинене раніше нею діяння визнається юридично незначимим, віддається забуттю (вчинений раніше злочин не може враховуватися при визначенні повторності і сукупності злочинів, рецидиві, призначенні покарання за вчинення нового злочину тощо). Водночас, звільнення від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, оскільки кримінальна справа припиняється з нереабілітуючих для особи підстав.
Поняття звільнення від кримінальної відповідальності не можна ототожнювати з відстороненням від відповідальності у зв`язку з відсутністю в діях особи складу злочину чи за наявності обставин, які виключають злочинність діяння. Законом передбачається можливість або обов`язок звільнення від кримінальної відповідальності особи, в діях якої міститься певний склад злочину. Відсутність складу злочину в діях особи виключає можливість звільнення, бо не можна звільняти від кримінальної відповідальності того, хто злочину не вчинив.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 дійшов висновку, що закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (за згодою обвинуваченого) відсутні підстави для відшкодування шкоди у відповідності до положень статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
З наведеного слідує, що ОСОБА_1 порушено законодавчо установлений порядок перебування на території України, що в свою чергу є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, яке у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2024 по справі № 539/2085/22.
Колегія суддів враховує, що обставин, які б унеможливлювали примусове повернення чи примусове видворення або видачу чи передачу до Грузії позивача, у розумінні статті 31 Закону № 3773-VI, матеріали справи не містять, а сторонами не наводилось.
Більше того, ОСОБА_1 самостійно повідомив міграційному органу, що відносно нього у країні походження відсутні підстави, які загрожують його життю або свободі за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання та ін.
Позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Надаючи оцінку покликанням ОСОБА_1 на наявність родичів на території України (дружини), суд апеляційної інстанції зауважує, що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, а тому такі обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.
Крім того, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу позивача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №  343/2242/16-а, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №  755/14023/17, від 18.03.2021 у справі № 522/14416/18, від 27.04.2023 у справі №  522/11882/22, яка була підтримана Верховним Судом у постанові від 08.11.2024 по справі № 539/2085/22.
У контексті наведеного колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі №  2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі №  263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а, від 30.08.2024 у справі № 522/8660/23).
Колегія суддів зазначає, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
До того ж, слід зауважити, що прийняте відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження не супроводжується забороною подальшого в`їзду в Україну, а тому останній не позбавлений можливості навідувати сім`ю.
Необґрунтованими є і покликання апелянта на положення Постанови № 1202 у контексті автоматичного продовження дії посвідки на постійне місце проживання в Україні, оскільки, як було встановлено в ході апеляційного розгляду, наявна у ОСОБА_1 посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.06.2012 є підробленою.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Разом з цим, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.
З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем протиправно продовж 2012-2025 років не вживались заходи щодо легалізації свого місця перебування на території України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у діях Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області щодо прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 ознак протиправності, що правомірно слугує підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 272, 286, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24.10.2024 у справі № 554/2014/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Я.М. Макаренко