ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 травня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 522/20810/19
провадження № 61-5924св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний університет «Одеська політехніка»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Національного університету «Одеська політехніка» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у  складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського  національного політехнічного університету про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовну заяву обґрунтував тим, що на вебсайті Одеського національного політехнічного університету 15 грудня 2016 року розміщено два навчальні посібники: авторів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4», а також авторів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_2». Ці твори є відтворенням раніше створених оригінальних творів під його та ОСОБА_3 авторством - «ІНФОРМАЦІЯ_3», та під його та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 авторством - «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
Позивач посилався на те, що є співавтором зазначених оригінальних творів, що тексти контрафактних творів співпадають з текстами оригінальних творів, окрім відомостей про авторів, титульних аркушів та декількох речень у вступі, де в  контрафактних творах були видалені відомості про справжніх авторів оригінальних творів. Вказував, що письмового договору про надання дозволу на використання оригінальних творів з відповідачем не укладав, отже, відповідач здійснив незаконне відтворення та розповсюдження творів, співавтором яких є  позивач, а також плагіат в частині зазначення співавтором контрафактних творів третьої особи по справі - ОСОБА_2 . 
 
Також позивач зазначав, що наявність контрафактних навчальних посібників була необхідна відповідачу для проходження процедури акредитації однієї з навчальних спеціальностей.
 
З урахуванням того, що порушення майнових авторських прав мали місце у  2016  році, позивач просив суд застосувати до спірних правовідносин положення пункту «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» у редакції, що діяла до прийняття Закону № 2415-VIII від 15 травня 2018  року, та стягнути мінімальну компенсацію за незаконне відтворення, незаконне розповсюдження та вчинення плагіату щодо кожного з двох творів по 10 мінімальних заробітних плат за кожне з цих правопорушень, а всього 60  мінімальних заробітних плат, які він обрахував на момент звернення до суду з  позовом у розмірі 250 380,00 грн. Також позивач просив суд зобов`язати відповідача здійснити публікацію у пресі інформації, передбаченої пунктом «д»  частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні  права».
 
У підготовчому засіданні 03 лютого 2020 року Приморський районний суд м. Одеси протокольною ухвалою залучив до участі у справі яку третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 .
 
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2020   року  № 1041-р та пункту 3 наказу Міністерства освіти і науки України від  06  жовтня  2020  року № 1225 Одеський національний політехнічний університет, реорганізовано шляхом його приєднання до новоствореної юридичної особи - Державного університету «Одеська політехніка» (далі - ДУ «Одеська політехніка»), який залучено як правонаступника відповідача у цій справі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ДУ «Одеська політехніка» на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 166 920,00 грн. Стягнуто із Державного університету «Одеська політехніка» на користь ОСОБА_1 судовий збір у  розмірі 1 652,51 грн. В іншій частині позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов  висновку про те, що  відповідач вчинив порушення авторського права, передбачене пунктом «а» частини першої статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», тобто порушення майнових авторських прав позивача, що виразилося у відтворенні та розповсюдженні відповідачем контрафактних примірників творів, співавтором яких є позивач.
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути як за відтворення, так і за розповсюдження кожного з двох контрафактних творів компенсацію у розмірі 40 мінімальних заробітних плат, виходячи з її розміру, визначеного позивачем у позові (4 173,00 грн), а саме - у  розмірі 166 920,00 грн.
 
Водночас відмовляючи у задоволені позовної вимоги про стягнення компенсації за  допущений відповідачем плагіат, суд першої інстанції виходив із того, що плагіат було вичинено за волею позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості відсутні підстави для стягнення із відповідача компенсації за це правопорушення.  Крім того, з наведених підстав, суд першої інстанції відхилив і позовну вимогу про опублікування у пресі відповідної інформації.
 
10 червня 2022 року назву відповідача ДУ «Одеська політехніка» змінено на НУ «Одеська політехніка».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року  апеляційну скаргу НУ «Одеська політехніка» залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов  висновку, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює; рішення суду першої інстанції ухвалено з  дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
    
У квітні 2024 року НУ «Одеська політехніка» засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у  постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, від 23 січня 2018 року у  справі  №  569/11789/15-ц, від 17 січня 2024 року у справі № 308/7570/18-ц (757/7570/18-ц), від 08 липня 2019 року у справі № 922/2507/18 (пункт 1  частини  другої статті 389  Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Крім того, заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій  не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  дійшли хибного висновку щодо того, що заявник вчинив порушення авторського права позивача, передбачене пунктом «а» частиною першою статті 50 Закону України «Про авторське право та суміжні права», тобто порушення майнових авторських прав позивача шляхом відтворення та розповсюдження заявником контрафактних примірників творів, співавтором яких є позивач;
 
-  не встановили обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів) авторського права позивача;
 
-  не надали належної оцінки поясненням свідка зі сторони відповідача та наданих ним доказів того, що кількість скачувань спірних творів позивача, на момент їх  розміщення в електронній бібліотеці університету, дорівнювала «нулю».
 
Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про відстрочення йому сплати судового збору за подання касаційної скарги, з огляду на те, що він є  бюджетною установою та на момент звернення з касаційною скаргою не має коштів для сплати судового збору.
 
У травні 2024 року НУ «Одеська політехніка» через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду клопотання про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. Клопотання мотивовано тим, що НУ «Одеська політехніка» є бюджетною установою та обслуговується виключно органами казначейства, у бюджеті на 2024 рік не закладено видатків на виконання судового рішення, звернення позивача до органів виконавчої влади збільшить витрати університету на суму виконавчих дій, що призведе до блокування рахунків та в певній частині заблокує роботу університету.
 
У вересні 2024 року НУ «Одеська політехніка» через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з заявою про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. Клопотання обґрунтовано тим, що НУ «Одеська політехніка» є бюджетною установою та обслуговується виключно органами казначейства, у бюджеті на 2024  рік не закладено видатків на виконання судового рішення, звернення позивача до органів виконавчої влади збільшить витрати університету на суму виконавчих дій, що призведе до блокування рахунків та в певній частині заблокує роботу університету. Вважає, що зупинення виконання оскаржуваних судових рішень відповідає інтересам учасників справи та держави.
 
Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу НУ «Одеська політехніка» від інших учасників справи не надходили.
 
Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.  
 
Оскільки касаційна скарга НУ «Одеська політехніка» не містить доводів щодо оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021  року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від  27  лютого 2024 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині Верховним Судом не переглядається. 
 
Отже, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанова Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року переглядаються Верховним Судом, лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до НУ «Одеська політехніка» щодо стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 квітня 2024 року касаційну скаргу НУ «Одеська політехніка» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024  року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2024 року відмовлено НУ «Одеська політехніка» у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. Касаційну скаргу НУ «Одеська політехніка» залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, а саме: запропоновано заявнику подати до суду заяву про поновлення строку на касаційне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року, постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024  року, а також надати докази сплати судового збору.
 
17 травня 2024 року НУ «Одеська політехніка» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі, встановленому законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2024 року продовжено НУ «Одеська політехніка»  строк на усунення недоліків касаційної скарги, в частині подання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. 
 
17 червня 2024 року НУ «Одеська політехніка» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, яке обґрунтоване тим, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду отримано представником заявника через підсистему «Електронний суд» лише 21 березня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено НУ «Одеська політехніка» строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021  року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою НУ «Одеська політехніка» з підстав, визначених  пунктами 1, 4  частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Приморського районного суду м. Одеси матеріали справи  № 522/20810/19; відмовлено у задоволенні клопотання НУ «Одеська політехніка»   про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень; клопотання НУ «Одеська політехніка» про поновлення строку для направлення до суду касаційної інстанції доповнень до касаційної скарги залишено без розгляду; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
У липні 2024 року матеріали справи № 522/20810/19 надійшли до Верховного Суду.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні  заяви  НУ «Одеська політехніка» про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний  Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є співавтором літературного письмового твору наукового характеру «ІНФОРМАЦІЯ_3», опублікованого у ІНФОРМАЦІЯ_5 у співавторстві з ОСОБА_3 . Також, авторське право на вказаний твір належить Одеській національній академії зв`язку ім. О.С. Попова.
 
Крім того, позивач є співавтором літературного письмового твору наукового характеру «ІНФОРМАЦІЯ_1», опублікованого у 2013 році у співавторстві із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Авторське право на цей твір також належить Одеській національній академії зв`язку ім. О.С. Попова. 
 
Відповідно до висновку експертного комп`ютерно-технічного дослідження від   22   серпня 2019 року № 9351, на вебсайті, який належить Одеському національному політехнічному університету (реорганізованого шляхом приєднання до ДУ «Одеська політехніка», назву якого змінено на НУ «Одеська політехніка»), за вказаними у дослідженні гіперпосиланнями наявні тексти двох творів, роздруківка яких наведена у додатках «Б» та «В» до експертного дослідження. 
 
Надані позивачем порівняльні таблиці, свідчать про те що тексти творів, наведених у додатках «Б» та «В» до експертного дослідження ( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4»; ОСОБА_2 , ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_2»), є відтворенням оригінальних творів, співавтором яких є позивач ( ОСОБА_1 , ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_3»; ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «ІНФОРМАЦІЯ_1»), крім відомостей про авторів (замість ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зазначена ОСОБА_2 ), титульних аркушів з вихідними даними та наведеної у вступі оригінальних творів інформації про справжніх авторів оригінальних творів.
Одеський національний політехнічний університет цих висновків експертного дослідження на спростовував, натомість надав довідку від 17 січня 2020 року про те, що твори з відповідними назвами були зареєстровані на його сайті 15  грудня 2016 року та видалені 04  вересня 2019  року. Також це узгоджується з наданою позивачем копією листа відповідача від  24  липня 2019 року про те, що викладення в базу даних відповідних повнотекстових електронних документів було здійснено 15 грудня 2016 року.
 
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що до моменту створення спірних творів (у 2016 році) позивач працював у Одеському національному політехнічному університеті з перервами: з 01 жовтня 2014 року до 31 липня 2015  року, з 03 вересня 2015 року до 29 липня 2016 року, з 01 вересня 2016 року і до моменту звернення з цим позовом.
 
Однак, у матеріалах справи відсутній і будь-який розпорядчий документ, акт приймання-передачі тощо, який би підтверджував надання позивачу службового завдання на створення спірних творів, а також дату надання такого завдання, узгодження такої дати з періодами існування трудових правовідносин між позивачем та відповідачем.
 
Одеський національний політехнічний університет та ОСОБА_2 не заперечували, що ОСОБА_2 не є співавтором спірних творів, які були розміщені на належному відповідачу вебсайті під назвами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4»; ОСОБА_2 , ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_2».
 
Правове обґрунтування 
 
Згідно зі статтею 54 Конституції України кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»                   (тут і далі в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) автор  - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір;  відтворення - виготовлення одного або більше примірників твору, відеограми, фонограми в будь-якій матеріальній формі, а також їх запис для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (у тому числі цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер; примірником твору є копія твору, виконана у будь-якій матеріальній формі; розповсюдження об`єктів авторського права і (або) суміжних прав - будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором. 
 
Перелік об`єктів авторського права закріплений у статті 433 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 8 Закону України «Про авторське право і  суміжні права» 
 
Зокрема, об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і  мистецтва, а саме: літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо). 
 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» частина твору, яка може використовуватися самостійно, розглядається як твір і  охороняється відповідно до цього Закону.
 
Статтями 435, 437 ЦК України та статтею 11 Закону України «Про авторське       право і  суміжні права» визначено, що первинним суб`єктом авторського права є автор твору, а авторське право виникає з моменту створення твору. Для виникнення і  здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 13 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автори, спільною творчою діяльністю яких створено твір (твір, створений у співавторстві), є співавторами. У разі порушення спільного авторського права кожен співавтор може доводити своє право в судовому порядку.
 
За змістом статей 440, 441 ЦК України, статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме дозволяти або забороняти, зокрема, розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.
 
Згідно зі статтями 32, 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Договори про передачу прав на використання творів укладаються у письмовій формі. В усній формі може укладатися договір про використання (опублікування) твору в  періодичних виданнях (газетах, журналах тощо). 
 
Відповідно до статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права, що дає підстави для судового захисту, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14, 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42, 43 цього Закону обмежень майнових прав.
 
Майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50, 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності у нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його права відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК України, стаття 11 Закону). Зокрема, первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена, як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону України «Про авторське право та суміжні права» при використанні ним об`єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (статті 614 та 1166 ЦК України).
 
Згідно з пунктом «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу. 
 
Компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. 
 
Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав.
 
Розмір компенсації визначається судом, виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 мінімальних заробітних плат, які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі. При цьому, позивач не скористався своїм правом на збільшення позовних вимог у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення у справі.
 
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з  яким погодився й апеляційний суд,дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що відповідач вчинив порушення авторського права, передбачене пунктом «а» частини першої статті 50  Закону України «Про авторське право і суміжні права», тобто порушення майнових авторських прав позивача, що виразилося у відтворенні та розповсюдженні відповідачем контрафактних примірників творів, співавтором яких є позивач.
 
Водночас суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  з  відповідача на користь позивача слід стягнути як за відтворення, так і за розповсюдження кожного з  двох контрафактних творів компенсацію у розмірі 40  мінімальних заробітних плат, виходячи з її розміру, визначеного позивачем у позові (4 173,00 грн), а саме - у  розмірі 166 920,00 грн.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не встановили обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів) авторського права позивача, є безпідставними, оскільки компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. 
 
Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли хибного висновку щодо того, що заявник вчинив порушення авторського права позивача, передбачене пунктом «а» частиною першою статті 50 Закону України «Про авторське право та суміжні права», тобто порушення майнових авторських прав позивача шляхом відтворення та розповсюдження заявником контрафактних примірників творів, співавтором яких є позивач, спростовуються встановленими у цій справі обставинами, наявними у справі доказами та зводяться до незгоди заявника з оскаржуваними судовими рішеннями судів попередніх інстанцій.
 
Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у  постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у  справі № 582/18/21, від 23 січня 2018 року у  справі  №  569/11789/15-ц, від  17  січня 2024 року у справі № 308/7570/18-ц (757/7570/18-ц), від 08 липня 2019  року у  справі № 922/2507/18 є  необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих  справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у  справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з  урахуванням наданих сторонами доказів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки поясненням свідка зі сторони відповідача та наданих ним доказів, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та необхідності встановлення нових обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з  переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Національного університету «Одеська політехніка» залишити без задоволення.  
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Р. А. Лідовець      	
 	Д. Д. Луспеник