РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/19797/22
Провадження № 22-ц/4815/98/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шмайхеля Анатолія Казмировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року у складі судді Галінської В.В., постановлене в м. Рівне о 14 годині 14 хвилин, повний текст рішення складено 17 вересня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним.  Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що  в провадженні Рівенського міського суду перебуває цивільна справа №569/15659/22
за позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вважає, що договір позики грошових коштів, укладений 02.08.2021 року між сторонами цієї справи, є фіктивним, а отже, недійсним. Стверджував, що він особисто не знайомий з позивачем ОСОБА_3 і ніколи з ним особисто не зустрічався, а тому не міг у нього позичати і отримувати від нього зазначену у розписці суму грошових коштів. Визнає те, що він дійсно особисто писав таку розписку, але її написав на вимогу ОСОБА_4 , не отримавши при цьому насправді будь-яку суму грошових коштів, зазначену в розписці. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на початку серпня 2021 року домовились про те, що ОСОБА_1 бере у ОСОБА_6 в оренду з правом викупу автомобіль Volkswagen модель LT 35, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_7 , який вони оцінили в суму 7000 доларів США. За цією домовленістю ОСОБА_1 зобов`язався, щомісячно, починаючи з 10.09.2021р., виплачувати ОСОБА_8 за вказаний автомобіль по 1 000 доларів США щомісяця до повної виплати його оціночної вартості по 10.03.2022 р. включно. Передача вказаного автомобіля ОСОБА_9 відбулась 02.08.2021 р. Саме для гарантії виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань відповідно до усної домовленості, ОСОБА_5 висунув ОСОБА_1 вимогу написати розписку. Отримавши від ОСОБА_6 вказаний автомобіль, ОСОБА_1 , готуючи його до експлуатації, 03.08.2021 р. провів перевірку його технічного стану, а 07.09.2021 р. здійснив тимчасову реєстрацію цього автомобіля на приватне підприємство «Анастасія-II», керівником якого він є, що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном НОМЕР_2 та відповідною випискою з реєстру. 08.09.2021р. ОСОБА_1 як керівник приватного підприємства «Анастасія-II» уклав з страховою компанією «Еталон» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на вище вказаний автомобіль, що підтверджується полісом № АР/2102128, цього ж дня отримав дозвіл на експлуатацію цього автомобіля для перевозки пасажирів за маршрутами Дубно-Рівне та Дубно-Клинці (Дубенського району). Після цього ОСОБА_1 використовував вказаний вище автомобіль для перевезення пасажирів за маршрутами Дубно-Рівне та Дубно-Клинці (Дубенського району), періодично ремонтуючи його, приблизно до кінця листопада 2021 р. Припинив експлуатацію автомобіля у зв`язку з економічною невигідністю. За період експлуатації автомобіля ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 1500 доларів США як частину його вартості згідно домовленості. Оскільки ОСОБА_1 перестав експлуатувати автомобіль, у нього з ОСОБА_4 виникли різні погляди щодо подальшої долі автомобіля і він досі знаходиться у володінні ОСОБА_1 разом з свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу, але не експлуатується, просив суд визнати недійсним договір позики грошових коштів в сумі 7000 доларів США, укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достатніх достовірних і допустимих доказів на підтвердження того, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики є фіктивними та укладений без мети настання реальних наслідків, а також відсутністю фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 – адвокат Шмайхель Анатолій Казмирович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що у оскаржуваному рішенні суду зазначається: «Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з "явився, подав до суду пояснення на позовну заяву, у яких зазначив, що дійсно передавав кошти ОСОБА_1 . Просить позовні вимоги задовольнити ( ? ), справу розглянути у його відсутність за участі його представника». Підтверджує, що дійсно подібна заява до суду ОСОБА_2 була, в якій він не вказав, чи особисто і при яких обставинах, чи через іншу особу передавав ОСОБА_1 гроші. Додає, що на клопотання сторони позивача ОСОБА_2 був особисто викликаний в судове засідання та дав суду пояснення з приводу спору, про що взагалі не зазначено в оскаржуваному рішенні суду, а отже відсутня будь яка оцінка судом цих пояснень, що привело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Разом з тим, в судовому засіданні, яке відбулось 29.08.2023 року ОСОБА_2 пояснив, що гроші він особисто передавав людині по місцю роботи свого знайомого ОСОБА_4 який є директором ТОВ «Укр-Пас-Транс». На запитання представника позивача назвати цю людину, ОСОБА_2 сказав, що це був ОСОБА_10 , в той час коли прізвище позивача ОСОБА_11 . Така відповідь відповідача підтверджує пояснення позивача про те, що він особисто не знайомий з відповідачем і ніколи в житті з ним не зустрічався. На запитання суду до відповідача про те, коли позивач мав повернути кошти, ОСОБА_2 відповів, що позичальник сказав, що постарається як раніше, що не відповідає змісту розписки і в свою чергу означає, що ОСОБА_2 навіть не знає її змісту. На запитання представника позивача до відповідача про те, якими купюрами були ніби передані кошти, останній відповів, що гривнями - купюрами по 1000 гривень, в той час, коли в розписці йдеться про позику доларів США і ні слова про будь-який еквівалент, тобто, інші родові ознаки зазначеного в розписці позиченого. Все це підтверджує пояснення позивача щодо історії появи і передачі розписки ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 .. Звертає увагу, що у постанові від 01.06.2022 року у справі № 559/2587/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виклав наступний правовий висновок:«З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним». Покликаючись на те, що вказані обставини суд в оскаржуваному рішенні суду не виклав і тому не дав їм належної оцінки, що є неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що, в свою чергу, призвело до неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Судом встановлено, що 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 була написана розписка про отримання у позику у ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 7 000 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти рівними частинами по 1 000 доларів США до погашення всієї суми. Перший платіж повинен бути здійснений 10 вересня 2021 року, наступні платежі кожного місяця до 10 числа з проведенням повного погашення заборгованості до 10 березня 2022 року. Місце отримання та повернення грошових коштів м. Рівне. 

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджував, що кошти ним не отримувались, розписка написана не відповідачу ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 , у зв`язку з передачею останнім автомобіля Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 , який позивач використовував у підприємницькій діяльності, надаючи послуги з перевезення пасажирів.

Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіля Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 , він належить ОСОБА_2 ..

Відповідно до копії тимчасового реєстраційного талона НОМЕР_2 вказаний транспортний засіб 07 вересня 2021 року зареєстровано за ПП «Анастасія ІІ».

Полісом № АР/2102128 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів стверджується укладення договору страхування ПП «Анастасія (ІІ) як страхувальником на автомобіль Volkswagen LT 35 з д.н.з. НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_1 покликався на те, що в дійсності не отримував грошових коштів від відповідача, особисто з ним незнайомий, а розписка про отримання ним коштів у сумі 7 000,00 доларів США була написана як гарантія виконання домовленості про те, що він, ОСОБА_1 , бере у ОСОБА_6 в оренду з правом викупу автомобіль Volkswagen модель LT 35, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог заявляв клопотання про допит у судовому засіданні свідка ОСОБА_4 , яке було судом задоволено, однак попри вжиття заходів про примусовий привід свідка, ОСОБА_4 до суду не з`явився. Окрім цього, позивач, який таке клопотання про допит свідка заявив, не вжив заходів по сприянню появи його до суду та допиту в судовому засіданні. Таким чином, позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами обставин, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики є фіктивними та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не спростував встановленої законом презумпції правомірності цього правочину.

Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка полягає в том, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Що стосується покликань апелянта на судову практику Верховного Суду, то вона в даному випадку не може слугувати підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,   з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом
на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шмайхеля Анатолія Казмировича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Хилевич С. В.

                                                                       Шимків С. С.