ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/520/22
Номер провадження 22-ц/818/1713/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 травня 2025 року                                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року в складі судді Зелінської І.В. по справі № 641/520/22 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі – КП «ХТМ») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надає підприємство, згідно з Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. 
Споживачі не в повному обсязі сплачували вартість вказаних послуг, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2012 року по 30 листопада 2021 року виникла заборгованість у сумі 90762,12 грн.
Посилаючись на вказані обставини, КП «ХТМ» просило стягнути з відповідачів вказану заборгованість за надані послуги, 3% и річних у розмірі 1809,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 4492,34 грн, а також судові витрати. 
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 березня 2023 року позовну заяву КП «ХТМ» задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за оплату послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання у розмірі 9084 грн 10 коп. за період з 01 листопада 2012 року по 31 липня 2015 року.
Стягнуто солідарно зі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» заборгованість за оплату послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання у розмірі 77151 грн 63 коп. за період з 01 серпня 2015 року по 30 листопада 2021 року.
Стягнуто в рівних частках зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» витрати зі сплати судового збору у сумі 2481 грн.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються КП «ХТМ», проте належним чином зобов`язання щодо оплати наданих послуг не виконували, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Між тим, зважаючи, що ОСОБА_2 на час утворення заборгованості з 01 березня 2012 року по 31 липня 2015 року була неповнолітнім, а тому не має нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг до 01 серпня 2015 року, борг за вказаний період підлягає стягненню лише зі ОСОБА_1 .
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2023 року за заявою ОСОБА_1 вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року позовну заяву КП «ХТМ» задоволено частково. 
Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» заборгованість за оплату послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання у розмірі 54 927 грн 13 коп. за період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2021 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 Стягнуто в рівних частках зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» витрати зі сплати судового збору у сумі 1587 грн 84 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються КП «ХТМ», проте належним чином зобов`язання щодо оплати наданих послуг не виконували, що призвело до утворення заборгованості, яка разом з інфляційними втрататми та 3% річних підлягає стягненню у судовому порядку в межах строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами.
На вказане судове рішення 08 січня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, по позивачем не надано доказів реального обсягу постачання опалення та гарячої води. Дані про постачання проставлені самостійно і не відповідають наявним обсягам наданих послуг.
Нарахування плати за опалення не відповідає вказаним тарифам:
Тариф з 31 грудня 2017 року по 15 листопада 2018 року - 31.80 грн за 1 кв.м. Відповідно сума нарахувань повинна становити - 1341.96 грн. Однак за січень 2018 року вказана до оплати сума становить – 1520,32 грн, за лютий 2018 року – 1611,82 грн, за березень 2018 року – 1499,20 грн, що значно перевищує суму обов`язкової сплати за послуг і теплопостачання. Тариф з 15 листопада 2018 року по 01 січня 2019 року – 33,44 грн за 1 кв.м. Відповідно сума нарахувань повинна становити – 1411 17 грн, однак за грудень 2019 року до сплати нараховано 1574, 57 грн. З 01 січня 2020 року тариф становив 39,38 грн за 1 кв.м, а тому сума нарахувань повинна становити – 1661,87 грн, проте до оплати виставлено рахунок за січень - 1955,27 грн, за лютий 2019 року - 1670,58 грн.
Відомість про нарахування та оплату за послуги теплопостачання не є належним та допустимим доказом, оскільки підписана особою яка не має права підпису документів від імені КП «ХТМ». Довіреність, якою Селицькій О. надано право підпису документів у матеріалах справи відсутня. Також, цей документ не містить першоджерельні відомості постачання, сплати або несплати заборгованості, тощо.
Позивачем не надано доказів щодо отримання даних про кількість споживачів послуг КП «ХТМ» квартири АДРЕСА_2 , що було підставою для нарахування послуг за відсутності засобів обліку.
Даних, що вони є власниками квартири матеріали справи не містять у зв`язку з чим позов КП «ХТМ» до неї та ОСОБА_2 подано з незрозумілих підстав. 
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше, ніж 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з теплопостачання та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надає КП «ХТМ» (а.с. 133).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 67)
Відповідно до відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за відповідачами обліковується борг 79933,43 грн за період з 01 листопада 2012 року по 30 листопада 2021 року (а.с. 3-5).
За статями 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.
Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Частиною 6 статті 19 вказаного закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, чинних на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у строки, встановлені договором.
Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно з ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. 68 ЖК України плата за надання цих послуг повинна надаватися не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.
За вимогами п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі – Закон № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину. 
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи, що відповідачами не надано доказів ненадання чи неналежного надання послуг з теплопостачання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості в межах строку позовної давності з квітня 2017 року по 30 квітня 2021 року.
Щодо доводів ОСОБА_1 про невідповідність розрахунків КП «ХТМ» опалювальній площа та тарифу, то суд виходить з такого.
Відповідно до п. 23 Правил Користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року № 1198 у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
Також, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358) затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі – Методика).
Розділом III Методики передбачено визначення та розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень. За п. 1 цього розділу загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень у розрахунковому періоді (Qоп/буд) визначається, окрім іншого так: розрахунковим методом у разі відсутності вузла комерційного обліку за нормою споживання теплової енергії у будівлі/будинку. Такий обсяг споживання теплової енергії у будівлі/будинку підлягає щомісячному коригуванню виконавцем за фактичною кількістю годин постачання теплової енергії та фактичною середньомісячною температурою зовнішнього повітря у відповідності до формул 10, 11 цього розділу.
Також, за Розділом VII Методики Власники (співвласники) будівлі/будинку можуть прийняти рішення про застосування поправкових коефіцієнтів до обсягу спожитої теплової енергії на опалення житлових/нежитлових приміщень окремих споживачів, про що письмово повідомляють виконавця розподілу комунальної послуги.
Отже, вимогами чинного законодавства передбачено коригування обсягу наданих послуг не лише від опалювальної площі, а й інших умов, що обумовлено збільшення їх вартості порівняно арифметичним розрахунком, наведеним відповідачкою.
Між тим, доказів неотримання послуг з теплопостачання належної якості відповідачами не надано, а тому підставі від звільнення від для перерахунку заборгованості відсутні.
Доводи відповідачки, що позов пред`явлено до неналежної особи, оскільки вони не є власниками майна, є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 не заперечується, що вона проживала у спірному приміщені та користувалась послугами, наданими КП «ХТМ».
Отже, відповідачі фактично є споживачами послуг КП «ХТМ», а тому на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на них покладено обов`язок з їх сплати.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, оскільки фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 23 травня 2025 року.

Головуючий                                                Ю.М. Мальований

Судді                О.В. Маміна

               О.Ю. Тичкова