П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/5347/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,
представників апелянта/відповідача – Забуранної А.О. та Яценка І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року (суддя Левчук О.А., м. Одеса, повний текст рішення складений 31.01.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Татарбунарського районного суду Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна судова адміністрація України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
19.02.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області та Татарбунарського районного суду Одеської області, у якому позивач просив:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Одеській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно;
- зобов`язати ТУ ДСА в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позовну заяву подано засобами зв`язку 13.02.2024 року, з урахуванням закінчення відрядження позивача до Татарбунарського районного суду Одеської області з 15 листопада 2023 року та звільнення з посади судді Херсонського міського суду Херсонської області 19 грудня 2023 року, то строк звернення до суду позивачем не пропущений.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 20.05.2022 року по 11.11.2022 року включно.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 20.05.2022 року по 11.11.2022 року включно.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Апелянт/позивач просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в частині відмови у визнанні протиправним та зобов`язанні виплатити йому суддівської винагороди за період з 12.11.2022 року по 30.11.2022 року. Змінити рішення суду шляхом задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування поданої скарги позивач наполягає на неповноті встановлення судом обставин по справі в частині виплати суддівської винагороди у період з 12.11.2022 по 30.11.2022 року, вказуючи, що у цей період відносно нього не приймалось ніяких рішень повноважними особами про призупинення виплати суддівської винагороди, а також судом не були з`ясовані фактичні обставини причин неможливості виїзду з Херсона до місця відрядження в цей період.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача не скористався.

В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
На думку апелянта/відповідача, суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та порушив норми матеріального і процесуального права.
В обґрунтування поданої скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що Територіальне управління не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, на власний розсуд здійснювати визначення розміру (обрання) прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, ніж це прямо передбачено законодавством України.
Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_1 своєчасно не з`явився до Татарбунарського районного суду Одеської області, заява про надання ОСОБА_1 відпустки надійшла на офіційну електронну адресу суду 30.11.2022. Табелювання судді Зубова О.С. з 20.05.2022 року по 30.11.2022 року здійснювалось працівниками апарату суду відповідно до фактичних обставин. При цьому позивач не спростовує факту відсутності його в суді та не заперечує факт не відправлення правосуддя у вказаний час.
Посилаючись на те, що позивач не вжив заходів щодо повідомлення причин неможливості прибуття до робочого місця та не надав документальних підстав для корегування табеля обліку використання робочого часу ані до Татарбунарського районного суду Одеської області, ані під час розгляду даної справи, апелянт/відповідач вважає, що Територіальним управлінням правомірно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 суддівську винагороду за вказаний період.
На обґрунтування порушення судом норм процесуального права апелянт звернув увагу, що позивачем пропущені строки звернення до суду, які визначені ч. ч. 3, 5 ст. 122 КАС - місячний строк, так і більший строк, який передбачений нормами ст. 233 КЗпП України, а саме три місяці. Про це наголошувалося відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції. Однак, ухвалою суду першої інстанції від 03 грудня 2024 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині задоволення його позовних вимог, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у згаданій частині - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзиву, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.02.2022 року під час повномасштабного вторгнення рф на територію України суддя Херсонського міського суду Херсонської області Зубов О.С. знаходився на лікуванні у лікарні Дніпровського району м.  Херсону, тому опинився в окупації та евакуюватися не зміг.
Рішенням голови Верховного Суду від 27.04.2022 року №28/0/149-22 відряджено суддю Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 до Татарбунарського районного суду Одеської області для здійснення правосуддя з 28 квітня 2022 року (а.с. 16, 133 т. 1).
Наказом голови Херсонського міського суду Херсонської області від 04.05.2022 року №03-01 переведено шляхом відрядження суддю Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 до Татарбунарського районного суду Одеської області для здійснення правосуддя з 05 травня 2022 року (а.с. 17, 135 т. 1).
Наказом в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 04.05.2022 року №2-ск/ос ОСОБА_1 зараховано до штату Татарбунарського районного суду Одеської області на посаду судді з 05 травня 2022 року (а.с. 18, 14 т. 1).
Наказом в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 05.05.2022 року №1-ск/в надано судді ОСОБА_1 , який тимчасово переведений до Татарбунарського районного суду Одеської області шляхом відрядження з Херсонського міського суду Херсонської області, додаткову відпустку за стаж роботи тривалістю 15 календарних днів, за період роботи з 01.02.2021 року по 31.01.2022 року, з 05 травня по 19 травня 2022 року включно (а.с. 43, 79 т. 1).
Листом від 23.02.2023 року Татарбунарський районний суд Одеської області повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для прийняття розпорядчого документа про коригування обліку використання робочого часу за період з 20 травня по 30 листопада 2022 року зі зміною позначки "НЗ" (відсутність з нез`ясованих причин) та "І" (інші причини неявки) із зазначенням поважності причин неявки (а.с. 61-63, 80-82 т. 1).
Рішенням Вищої ради правосуддя України від 26 вересня 2023 року достроково закінчено відрядження судді Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 до Татарбунарського районного суду Одеської області з 15 листопада 2023 року (а.с. 132 т. 1).
Рішенням Вищої ради правосуддя України від 19 грудня 2023 року звільнено ОСОБА_1 з посади судді Херсонського міського суду Херсонської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
У період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року суддівська винагорода ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась, що зумовило останнього звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач повідомляв Татарбунарський районний суд Одеської області про неможливість виїзду з м. Херсон через окупацію (а.с. 9, 136 т. 1). При цьому, згідно з відомостями, що містяться в табелях обліку використання робочого часу Татарбунарського районного суду Одеської області стосовно ОСОБА_1 , з 20.05.2022 р. по 30.11.2022 р. у графі "кількість відпрацьованих годин у дні місяця" зазначається "НЗ", відповідно, у графі кількість днів «фактичної роботи» за вказаний період значиться – "0" (а.с. 86-101 т. 1). Відтак, ТУ ДСА України в Одеській області протиправно не нарахувало та не виплатило ОСОБА_1 суддівську винагороду саме за період з 20.05.2022 року по 11.11.2022 року включно (період включення Херсонської міської територіальної громади до переліку тимчасово окупованих російською федерацією території України).

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів зазначає наступне.
Щодо висновків суду в частині позовних вимог за період з 20 травня 2022 року по 18 липня 2022 року, то слід зазначити таке.
У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Так, відповідно до статті 52 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.
Згідно зі статтею 55 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, за рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.
Частиною четвертою статті 55 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що суддя, який відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду в суді, до якого його відряджено.
Одночасно, статтею 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.
Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України з 24 лютого 2022 року по всій території України запроваджено воєнний стан.
Згідно із статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
02.03.2022 Рада суддів України опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану в яких наголосила, що при визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалися в регіоні.
Рішенням від 14.03.2022 №10 (із змінами, внесеними згідно з рішенням Ради суддів України від 05 серпня 2022 року №24) Рада суддів України затвердила окремі рекомендації організації роботи судів та суддів в умовах воєнного стану, якими роз`яснено особливості участі суддів у національному спротиві, особливості трудових відносин із суддями, а вирішення усіх інших організаційних питань покладено на органи та установи системи правосуддя.
Відповідно до розділу III вказаних рекомендацій суддівська винагорода у розмірі посадового окладу та доплат, визначених частиною другою статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", виплачується якщо:
- суддя згідно табелю перебуває в автоматизованому розподілі справ та здійснює свої повноваження на робочому місці або дистанційно;
- суддя перебуває у відрядженні, оплачуваній відпустці тощо;
- суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби; суддя в робочий час виконує обов`язки, пов`язані з участю національному спротиві;
- суддя не здійснює правосуддя з незалежних від нього причин (закінчення строку повноважень, тимчасове зупинення роботи суду, тимчасове зупинення відправлення правосуддя тощо).
У даній справі сторонами визнається, що у спірний період позивач був відсутній у Татарбунарському районному суді Одеської області, оскільки перебував у окупованому місті Херсоні. Тобто, не здійснював правосуддя з незалежних від нього причин, через військову агресію російської федерації проти України. Про неможливість виїзду з м. Херсон через окупацію позивач повідомляв Татарбунарський районний суд Одеської області.
Ураховуючи вищевикладене та те, що відповідачами доказів на підтвердження прийняття щодо позивача судді ОСОБА_1 будь-яких рішень щодо його безпідставної відсутності на робочому місці чи ухилення від здійснення правосуддя судам 1-ї та 2-ї інстанцій не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність не нарахування та не виплати позивачу суддівської винагороди за період з 20.05.2022 року по 18.07.2022 року включно.
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність не нарахування та не виплату позивачу суддівської винагороди з покликанням на не корегування табеля обліку використання робочого часу.
Водночас суд наголошує, що частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
При цьому вжите законодавцем формулювання "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. "У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Разом з цим слід враховувати, що питання обрахунку суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", якою перебачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, наявність яких судам обох інстанцій доведено не було.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не є суттєвими чи вагомими та такими, що у сукупності спростовують висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 за період з 20.05.2022 року по 18.07.2022 року включно.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині інших позовних вимог ОСОБА_1 .
Так, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства, частиною першою статті 5 якого унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої та третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною п`ятої статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 квітня 2023 року у справі №300/4201/22  та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин").
Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23.
У позовній заяві, поданій 19.02.2024 р. позивачем заявлені вимоги щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 20 травня 2022 року по 18 липня 2022 року не обмежені будь-яким строком звернення до суду.
Проте строк звернення до суду з позовними вимогами щодо нарахування позивачу суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року обмежений частиною першою статті 233 КЗпП України та становить три місяця з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому колегія суддів зазначає, що грошове забезпечення судді є щомісячним періодичним платежем, а тому з дня його неотримання особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
За змістом статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущений строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущений строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, згідно із якою у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 121 КАС України, яка уперше сформульована у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, "правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки".
Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Колегія суддів вважає, що знаходження позивача на окупованої території є поважними причинами несвоєчасної реалізації права на звернення до суду, а тому вважає, що відлік тримісячного строку звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом починається з 16.12.2022 – дня прибуття до м. Одеси після проходження заходів фільтрації. Адже, саме з цієї дати позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено припинення виплати суддівської винагороди та на підставі яких нормативно-правових актів це відбулося.
Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з наступними змінами) карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), встановлено з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що, з урахуванням пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року та закінчується 01 жовтня 2023.
Такий підхід до вирішення питання строку звернення до суду з урахуванням скасування карантину застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із цим позовом у лютому 2024 року, тобто після спливу строку, визначеного частиною першою статтею 233 КЗпП України. Із заявою про поновлення пропущеного строку до суду не звертався, доказів на підтвердження поважності його пропуску не надав.
Водночас, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин непереборного і об`єктивного характеру, існування яких значною мірою утруднило або ж унеможливило реалізацію права позивача на судовий захист у межах встановленого для цього строку звернення до суду. Триваюча пасивна поведінка позивача не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у нього можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Як зазначалося вище, наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire Perez de Rada Cavanilles c. Espagne №116/1997/900/1112).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу в частині позовних вимог, що заявлені за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно, не надав належної оцінки доводам відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та дійшов помилкового висновку про поважність підстав такого пропуску.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Ураховуючи, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає скасуванню, а адміністративний позов у частині вимог за вказаний період - залишенню без розгляду.
Підсумовуючи усе викладене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарги позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в частині вирішення спору щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно – скасувати, а адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині залишити без розгляду.
В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                        М.П.Коваль

Суддя                                        Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 23 травня 2025 року.