ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       03 квітня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/906/25
                                                                        Провадження №22-ц/822/308/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М.,
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.,         
секретар – Бугай В. М.,
учасники справи:
скаржник – ОСОБА_1 , 
стягувач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
заінтересована особа – приватний виконавець Коломієць Віталій Кирилович, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Федіна А. В.,

ВСТАНОВИВ: 

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. 
В обґрунтування скарги зазначав, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року з нього на користь АТ «Ощадбанк» стягнуто кошти в загальній сумі 3 599 937,00 грн, з яких: 3 415 500 грн - кошти, отримані ОСОБА_1 без відповідної правової підстави; 184 437,00 грн – пеня, нарахована згідно з ч. 4 ст. 88 Закону України «Про платіжні послуги», а також витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 55 342,00 грн. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року вказане рішення залишено без змін. Натомість, ним було подано касаційну скаргу на вказані судові рішення та ухвалою Верховного суду від 27 січня 2025 року відкрито касаційне провадження та зупинено виконання судового рішення від 07 листопада 2024 року.
Незважаючи на наявність вказаної ухвали, приватний виконавець 27 січня 2025 року о 17 год. 08 хв. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №76997592, а також постанови про арешт коштів боржника, розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди.
Зазначав, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження та винесені постанови при наявності та всупереч ухвали Верховного Суду, якою зупинено виконання рішення по справі.
Просив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 27 січня 2025 року ВП №76997592; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27 січня 2025 року ВП №76997592; постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 27 січня 2025 року ВП №76997592; постанову про арешт коштів боржника від 27 січня 2025 року ВП №76997592.
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2025 відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що наслідками розгляду даної скарги не встановлено порушення прав заявника з боку приватного виконавця. 
Не погоджуючись з ухвалою суду, скаржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу. 
Посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною та підлягає скасуванню. Виконавцем відкрито виконавче провадження, здійснені дії щодо виконання рішення та винесені постанови при наявності та всупереч ухвали Верховного Суду, якою зупинено виконання рішення по справі. 
Так само суперечить ухвалі Верховного Суду і оскаржувана ухвала, оскільки залишила в силі неправомірні постанови приватного виконавця.
АТ «Ощадбанк» у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін. 
       Зазначає, що під час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, тому правомірно і без порушень норм чинного законодавства було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
       Отримавши клопотання про зупинення виконавчих дій із копією ухвали Верховного Суду від 27 січня 2025 року, приватним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій. 
       Приватний виконавець Коломієць В. К. у запереченні на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду – без змін. 
       Вказує на те, що апелянт не зазначає норму Закону України «Про виконавче провадження», яка була порушена приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції у повній мірі не відповідає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Коломієць В. К. винесено постанову про відкриття виконавчого ВП №76997592 з примусового виконання виконавчого листа №725/8630/23, виданого 24 січня 2025 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» коштів в сумі 3 599 937 грн, а також судовий збір в сумі 55 342 грн.
27 січня 2025 року в рамках вказаного виконавчого провадження ВП №76997592 приватний виконавець також виніс постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди та про арешт коштів боржника.
Ухвалою Верховного суду від 27 січня 2025 року зупинено виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
03 лютого 2025 року постановою приватного виконавця зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання за виконавчим листом №725/8630/23 від 24 січня 2025 року до закінчення перегляду справи в касаційному порядку. 
Як закріплено у статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
В рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року в справі № 1-7/2013 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі-рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Отже, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає виконанню у порядку та у спосіб, передбачений Законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону).
На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2025 року АТ «Ощадбанк» звернулося із заявою до приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом 725/8630/23 від 24 січня 2025 року, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці. 
27 січня 2025 року приватним виконавцем Коломійцем В. К. розглянуто заяву стягувача та винесено постанову про відкриття виконавчого ВП №76997592 з примусового виконання виконавчого листа №725/8630/23, виданого 24 січня 2025 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» коштів в сумі 3 599 937 грн, а також судового збору в сумі 55 342 грн. 
Також 27 січня 2025 року, у межах виконання виконавчого провадження №76997592 року, приватним виконавцем Коломійцем В. К. винесено постанову про арешт коштів боржника, що узгоджується із положеннями статті 56 Закону, відповідно до якої постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження.
За змістом частини 4 статті 19 Закону сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
У відповідності до вимог статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 34 Закону виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
03 лютого 2025 року боржник ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця Коломійця В. К. з клопотанням про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №76997592 з підстав, що ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року зупинено виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 2024 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. 
03 лютого 2025 року приватний виконавець Коломієць В. К., встановивши обставини, що зумовлюють підстави для зупинення виконавчого провадження, виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №725/8630/23 від 24 січня 2025 року до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, що відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону, відповідно до якого виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Отже, на момент видання виконавчого листа у справі № 725/8630/23 рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року набрало законної сили і під час розгляду судом зазначеної скарги не було скасовано, а лише зупинено на підставі ухвали Верховного Суду від 27 січня 2025 року. Однак зупинення дії судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку не свідчить про відсутність у боржника відповідного обов`язку, а тому не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу. 
Судом першої інстанції правильно зауважено, що у Законі наведено виключний перелік підстав, за наявності яких виконавчий документ не приймається до виконання, а повертається стягувачеві, серед яких відсутня така підстава як наявність ухвали суду про зупинення виконання судового рішення. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав заявника зі сторони приватного виконавця. 
Слід зазначити, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тягне за собою закінчення виконавчого провадження.
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалу в частині вимоги скарги про скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про скасування постанови про арешт коштів боржника постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Щодо вимог скарги про скасування постанов приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної винагороди, слід зазначити наступне. 
Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України "Про виконавче провадження").
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволення скарги в частині скасування постанови приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 27 січня 2025 року, суд першої інстанції не звернув уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення виконавчого збору. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Подібну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №381/2126/18, від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі №766/10137/17, від 03 квітня 2019 року у справах №370/1034/15-ц, №370/1288/15, від 12 червня 2019 року у справі №370/1547/17.
Великою Палатою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №1940/1957/18 (провадження № 11-608апп19) викладена правова позиція, що вищезазначені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності позову щодо оскарження постанови приватного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні (постанова Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 380/13401/24).
Аналогічні за змістом правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 червня 2020 року у справі №705/1804/13-ц, від 19 лютого 2020 року у справі №382/389/17, від 18 грудня 2019 року у справі №344/21436/18, від 9 жовтня 2019 року у справі №758/201/17, від 21 серпня 2019 року у справі №1915/1868/2012, від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17, від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17, від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, від 6 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц, а також Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2020 року у справі №640/20165/18, від 21 вересня 2021 року  у справі №640/4739/20 тощо.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21) зроблено висновок, що … [правовідносини в частині визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є адміністративно-правовими, а тому справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства].
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №369/12781/21.
У відповідності до вимог статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За приписами статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Отже, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги про скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. у виконавчому провадженні №76997592 від 27 січня 2025 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної винагороди підлягає скасуванню із закриттям у цій частині провадження у справі.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції в частині вирішення вимог скарги про скасування постанов приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної винагороди слід скасувати із закриттям провадження у справі у цій частині. В решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 255, 268, 374, 375, 376, 377, 381- 384, ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні скарги про скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. у виконавчому провадженні № 76997592 від 27 січня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди - скасувати.
Провадження у справі у цій частині закрити, роз`яснивши ОСОБА_1 , що розгляд цих вимог віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
У решті ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03 квітня 2025 року.

Головуючий                                                І.М. Литвинюк
Судді:                                                                 Н.К. Височанська
       І.Н. Лисак