ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
02 квітня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 359/3759/23
провадження № 61-11518св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «Сенс Банк», 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Самчук Марини Валеріївни, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Семенюти О. Ю., та постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
У квітні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права іпотеки на квартиру, внесення відповідних записів до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
 
Позовну заяву банк мотивував тим, що 07 травня 2008 року Акціонерний комерційний банк соціального розвитку (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 030.29-50/342-К, за яким відповідач отримала кредит у розмірі                        63 175 доларів США та зобов`язалася щомісячно повертати кредит частинами, сплачувати проценти за користування ним. 
 
У той же день банк і ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 030.29-50/342-К, за яким, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором кредиту, ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Позивач посилався на те, що згідно з пунктами 1.9, 2.1.9 іпотечного договору протягом трьох днів після оформлення права власності на квартиру,            ОСОБА_1 зобов`язалась укласти додаткову угоду до іпотечного договору,         в якій змінити опис предмета іпотеки: замість майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру вказати об`єкт нерухомого майна з посиланням на відповідний правовстановлюючий документ. За результатами перевірки заставного майна, проведеної в грудні 2022 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно банку стало відомо, що ОСОБА_1 оформила право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Оскільки відповідач не виконала обов`язок щодо укладення додаткової угоди до іпотечного договору, банк уважав, що його право порушено.
 
АТ «Сенс Банк» просило суд визнати за ним право іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 ,    на умовах, передбачених іпотечним договором від 07 травня 2008 року: внести записи про обтяження до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до банку про визнання недійсним іпотечного договору, виключення відповідних записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що стаття 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору,                        не передбачала такого предмета іпотеки, як майнові права на незакінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна (квартиру, будинок). У зв`язку з цим зміст іпотечного договору від 07 травня 2008 року № 030.29-50/342-К суперечить чинному законодавству України.
Крім того, предмет іпотеки, який є істотною умовою вказаного договору, залишився неузгодженим. Ця обставина свідчить про недійсність іпотечного договору. 
 
ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 07 травня 2008 року № 030.29-50/342-К: виключити записи про обтяження з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 липня        2023 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_1                   з первісним позовом АТ «Сенс Банк».
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання права іпотеки на квартиру, внесення відповідних записів до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна задоволено частково.
 
Визнано квартиру АДРЕСА_2 , предметом іпотеки за іпотечним договором №  030.29-50/342-К, укладеним 07 травня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 4368.
 
У задоволенні позову в частині інших вимог АТ «Сенс Банк» відмовлено.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсним іпотечного договору, виключення відповідних записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Самчук М. В. залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року - без змін.
 
Частково задовольняючи позов банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що з метою забезпечення юридичної визначеності в іпотечних правовідносинах, які виникли між сторонами, належить визнати спірну квартиру предметом іпотеки за іпотечним договором № 030.29-50/342-К, укладеним 07 травня 2008 року. Вжиття цього заходу кореспондується з принципом «jura novit curia», який полягає у тому, що суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін та право до фактичних обставин спору. Цей принцип систематично застосовується Верховним Судом та узгоджується з практикою, застосованою Європейським судом з прав людини при розгляді справ «Гаріб проти Нідерландів», «Радомілья та інші проти Хорватії» та «Молла Салі проти Греції», яка полягає у тому, що виключно суд відповідальний за юридичну кваліфікацію обставин справи та                   не пов`язаний з правовими аргументами заявників.
При цьому вказав, що відповідач не довела, що банк пропустив строк позовної давності.
 
Відмовляючи у задоволенні позову банку у частині внесення записів до Державного реєстру речових прав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що це відноситься до повноважень державних реєстраторів.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що станом на день укладення іпотечного договору майнові права на квартиру могли бути предметом іпотеки. Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 добровільно, на власний розсуд, передала в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, дійсність іпотечного договору вона оспорила лише в червні 2023 року, тобто через 15 років після його укладення, що є ознакою зловживанням правом. Така поведінка відповідачки є суперечливою. 
 
Короткий зміст касаційної скарги  
 
У серпні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Самчук М. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2024 року, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволення позову щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, відмовити банку у задоволенні позову, а зустрічний позов задовольнити. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
19 серпня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження             у справі, витребувано її матеріали із Бориспільського міськрайонного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
17 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду                    у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), у постановах Верховного Суду від 22 липня 2024 року у справі № 443/1512/22 (провадження № 61-4425св24), від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-29896св18), від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 (провадження № 61-32739св18), від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц (провадження № 61-23495св18), від 24 листопада 2019 року у справі № 760/23795/14-ц (провадження № 61-16521св18), від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц (провадження № 61-26450св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18 (провадження № 61-3596св19), від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15ц (провадження № 61-27007св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц (провадження №61-33310св18), від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц (провадження № 61-11414св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 (провадження № 61-14417св19), від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц (провадження № 61-29527св18), від 19 серпня 2020 року у справі 287/587/16-ц (провадження № 61-35160св18), від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а, від 17 липня 2020 року у справі № 5002-10/1364-2012,               від 13 лютого 2018 року у справі № 910/9452/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 686/4972/21 (провадження № 61-10767св21), від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012.
 
Вказує, що умовами договору іпотеки саме на іпотекодержателя покладено обов`язок ініціювати укладення додаткової угоди. Тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що іпотекодавець зобов`язана була запропонувати банку укласти додаткову угоду до іпотечного договору, суперечить умовам договору. Матеріали справи не місять доказів того, що вона ухилялась від укладання цього договору. Починаючи з 2011 року вона не вчиняла будь-яких дій щодо відчуження іпотечного майна, що свідчить про її добросовісність.
 
Суд порушив частину другу статті 264 ЦПК України, оскільки самостійно, з власної ініціативи, змінив предмет позову, чим порушив диспозитивність, суд апеляційної інстанції цього не виправив. 
 
Банк порушив строк позовної давності, оскільки оформлення та реєстрація в установленому порядку відбулася 12 березня 2011 року. Банк міг довідатися про порушення свого права починаючи з 25 листопада 2014 року (час, з якого з`явилась інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), якби виконував умови договору у частині перевірки цільового використання коштів. Із листування з банком, було відомо про оформлення права власності з 2015 року. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди неправильно застосували положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» .
 
Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 травня 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 030.29-50/342-К, за яким АКБСР «Укрсоцбанк» надав кредит у розмірі 63 175 доларів США з метою інвестування в будівництво житла, розташованого на АДРЕСА_3 , а відповідач зобов`язався щомісячно повертати кредит частинами та сплачувати проценти за користування ним.
 
07 травня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 030.29-50/342-К за яким, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором кредиту, ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 . 
У пункті 1.9 іпотечного договору сторони погодили, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в пункті 1.1 іпотечного договору, а також після оформлення та реєстрації в установленому порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. […] Сторони протягом трьох робочих днів укладають додаткову угоду до цього договору, в якій змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідно нерухоме майно із зазначенням  його реєстраційних даних, оціночної вартості із посиланням на відповідний правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності іпотекодавця                 на це нерухоме майно.
 
АКБСР «Укрсоцбанк» реорганізовано шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», який змінив найменування на АТ «Сенс Банк». 
 
Із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 335267504, виданої 12 червня 2023 року, встановлено, що 12 березня 2011 року               ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого в той же день за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Листів ПАТ «Укрсоцбанк» від 07 листопада 2015 року № 08.305-186/19914 та                від 22 лютого 2017 року № 17-86/96-2672 не містить інформації про обізнаність іпотекодержателя про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.
 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 виклала заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 65-69).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Самчук М. В. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідають.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Щодо позовних вимог про визнання права іпотеки на квартиру
 
За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
 
Згідно із частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
 
Статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), визначено, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
 
Згідно із частиною другою статті 5 Закону України «Про іпотеку», що набрала чинності з 14 січня 2009 року, тобто вже після укладання іпотечного договору                              від 07 травня 2008 року, предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.
 
Встановивши, що на час укладення договору іпотеки від 07 травня 2008 року між                    АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , положення Закону України «Про іпотеку» не передбачали можливості передання в іпотеку майнових прав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про можливість визнання квартири АДРЕСА_1 такою, що була передана в іпотеку на умовах, визначених вказаним договором іпотеки.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 523/13460/15-ц (провадження № 61-13625св18), від 13 березня 2024 року у справі № 522/23376/17 (провадження № 61-9855св23), які є релевантними до справи, яка переглядається.
 
Колегія суддів констатує, що за встановлених у цій справі обставин, безумовної трансформації майнових прав за вказаним договором іпотеки у право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна не відбулося, що є наслідком недотримання вимог стосовно порядку передачі в іпотеку об`єктів, будівництво яких не завершено, та невиконання сторонами умов договору іпотеки майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва щодо реєстрації прав власності за іпотекодавцем ОСОБА_1 у відповідному Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно після закінчення будівництва та здачі в експлуатацію об`єкта нерухомості.
 
Отже, доводи касаційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.
 
Оскільки у задоволенні позову банку про визнання права іпотеки на квартиру слід було відмовити по суті, наслідки пропуску позовної давності до зазначених вимог не застосовуються (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18)).
 
Щодо зустрічних позовних вимог про оспорення договору іпотеки
 
Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинний на час укладення оспорюваного договору іпотеки, був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.
Предметом іпотеки також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.
 
При укладенні оспорюваного договору іпотеки від 07 травня 2008 року стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не містила положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.
Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.
 
Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Отже, положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказала, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.
 
Заявляючи вимогу про визнання недійсним іпотечного договору від 07 травня        2008 року, ОСОБА_1 посилалася на невідповідність умов договору приписам статей 5, 18 Закону України «Про іпотеку» щодо передачі в іпотеку майнових прав та не внесення змін до опису предмета іпотеки після реєстрації за ним права власності на вже збудовану квартиру.
 
Суд першої інстанції встановив, що іпотечний договір від 07 травня 2008 року № 030.29-50/342-К підписаний ОСОБА_1 , нею погоджено всі умови договору та підтверджено згоду на передачу у власність іпотекодержателя предмета іпотеки у випадку виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. 
 
Відповідно до пункту 1.1.1 іпотечного договору майнові права на предмет іпотеки належать іпотекодавцю на підставі договору № ФФБ-98 про участь у фонді фінансування будівництвом від 24 березня 2008 року, який укладений між іпотекодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Союз Інвест К» (далі - ТОВ «Союз Інвест К») та АКБСР «Укрсоцбанк», додатковим договором про внесення змін до нього від 07 травня 2008 року та свідоцтва про участь у Фонді фінансування будівництва, виданого ТОВ «Союз Інвест К» 01 квітня 2008 року, укладеного іпотекодавцем та ТОВ «Союз Інвест К».
 
У пункті 1.9 оспорюваного іпотечного договору сторони погодили, що після завершення будівництва, оформлення та реєстрації права власності збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність     (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
 
Ураховуючи одну із загальних засад цивільного законодавства, а саме свободу договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України), погодження сторонами цивільно-правового договору усіх його умов, надання позивачем підтвердження свого права на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому (пункт 1.1.1 іпотечного договору) із взяттям зобов`язання, що таке нерухоме майно продовжуватиме бути предметом іпотеки, колегія суддів вважає загалом правильними висновки суду першої інстанції про неспростування позивачем презумпції правомірності оспорюваного іпотечного договору.
 
Більш того, поведінка позивача щодо оспорення договору іпотеки через п`ятнадцять років після його укладення та після прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, таким, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Сам по собі факт того, що на час укладення спірного іпотечного договору стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки,                       не може свідчити про його недійсність.
 
Позивач за зустрічним позовом виступила іпотекодавцем майнових прав за спірним іпотечним договором, сама надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на квартиру, яка у майбутньому стане її власністю. Отже, позивач за зустрічним позовом не довела порушення її прав.
 
За таких обставин підстави для визнання іпотечного договору недійсним у зв`язку з невідповідністю його умов положенню статті 5 Закону України «Про іпотеку» відсутні.
 
Подібний висновок висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18).
 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, належним чином визначився з характером спірних правовідносин за зустрічним позовом, умовами погодженого сторонами договору та поведінкою його сторін, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного іпотечного договору.
 
Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вирішив його в межах позовних вимог, тому доводи касаційної скарги про порушення вимог частини другої статті 264 ЦПК України не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду № 310/11534/13-ц (провадження                   № 14-154цс18), від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження №14-208цс21), від 24 листопада 2019 року у справі № 760/23795/14-ц (провадження № 61-16521св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18 (провадження № 61-3596св19), від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц (провадження №61-33310св18), від 19 серпня 2020 року у справі 287/587/16-ц (провадження               № 61-35160св18), від 17 липня 2020 року у справі № 5002-10/1364-2012, та інші  щодо оспорення договору іпотеки та розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, є також необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.
 
Інші доводи касаційних скарг на правильність висновків судів щодо вирішення зустрічного позову не впливають та їх не спростовують.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню у частині вирішення первісного позову банку, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до                             ОСОБА_1 про визнання права іпотеки на квартиру.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суді касаційної інстанції.
 
За подачу касаційної скарги ОСОБА_1 мала сплатила судовий збір у розмірі  5 368,00 грн (за вимогу про визнання права іпотеки на квартиру) та у розмірі     2 147,20 грн (за вимогу про визнання недійсним іпотечного договору).
 
Верховний Суд скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення вимог банку та ухвалив своє рішення, яким відмовив банку у задоволенні позову про визнання права іпотеки на квартиру.
 
Оскільки при подачі касаційної скарги ОСОБА_1 фактично сплатила судовий збір у розмірі 5 368,00 грн, із АТ «Сенс Банк» на її користь слід стягнути судовий збір у розмірі 3 220,80 грн, тобто за вирахуванням суми судового збору за вимогу про визнання недійсним іпотечного договору (5 368,00 грн - 2 147,20 грн).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Самчук Марини Валеріївни задовольнити частково.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року                      у частині задоволення позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання права іпотеки на квартиру скасувати.
 
У задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про визнання права іпотеки на квартиру відмовити.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року                   в іншій частині залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 3 220,80 грн (три тисячі двісті двадцять гривень          80 коп.).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,   є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                        Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець