ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2025 р.                                                              Справа № 907/1073/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача – не з`явився
від відповідача (скаржника) – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 від 09 березня 2025 року
на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 26 лютого 2025 року (повний текст підписано 26.02.2025), суддя Худенко А.А.
про забезпечення позову
у справі № 907/1073/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфініт Перфекшн”, м. Ужгород Закарпатська область, що діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі”, м. Ужгород, Закарпатська область
до відповідача  ОСОБА_1 , м. Ужгород, Закарпатська область, директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі”
про стягнення збитків у розмірі сум сплаченої пені, що становить 207 932,42 грн та 405 495,22 грн суми сплаченого штрафу

встановив:
23 грудня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Інфініт Перфекшн”, що діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі” звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача – ОСОБА_1 – директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі” про стягнення збитків у розмірі сум сплаченої пені, що становить 207 932,42 грн та 405 495,22 грн суми сплаченого штрафу.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року відкрито провадження у цій справі.
21 лютого 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі” звернулося до Господарського суду Закарпатської області із заявою про забезпечення позову у справі, шляхом накладення арешту в межах ціни позову на все майно, що належить ОСОБА_1 .
Заява обґрунтована зокрема тим, що 14.02.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що свідчить про вчинення відповідачем дій на відчуження належного йому майна.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 26 лютого 2025 року у справі № 907/1073/24 частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах ціни позову (в сумі 613   427,64 грн) на майно, що належить ОСОБА_1 . Поряд з тим, судом застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Моекотаксі» внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошові кошти в сумі 61  342,76 грн у десятиденний строк з дня постановлення ухвали.
Ухвала суду мотивована тим, що додані до заяви про забезпечення позову докази підтверджують наявність у ОСОБА_1 майна та факт дарування ним 14.02.2025 року 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 – ОСОБА_3 . Наведене, з урахуванням приписів ст.ст.136,   137 ГПК України, дозволило суду дійти висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог заяви позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту в межах ціни позову на майно, що належить ОСОБА_1 . Крім цього, при вирішенні питання зустрічного забезпечення, з метою забезпечення збалансованості інтересів учасників спору, суд вважав за доцільне застосувати захід зустрічного забезпечення шляхом зобов`язання позивача внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 10% від ціни позову, а саме: 61 342,76 грн, що за позицією суду з урахуванням обставин справи є пропорційним застосованим судом заходам забезпечення позову та ймовірним, у зв`язку з цим, негативним наслідкам для відповідача у даній справі чи інших осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси можуть бути порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову.
Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, відповідач – ОСОБА_1 звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 26 лютого 2025 року у справі № 907/1073/24 та ухвалити нове рішення, яким заяву позивача про забезпечення позову задовольнити частково: вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача в межах ціни позову (в сумі 613  427,64 грн). Зокрема, зазначає, що предметом позову у даній справі є вимога майнового характеру про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 207 932,42 грн сплаченої пені та 405 495,22 грн сплаченого штрафу. На думку скаржника, оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення вищевказаних коштів у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, застосування заходу забезпечення позову пов`язується із предметом позову. Скаржник наголошує, що накладення арешту на грошові кошти відповідає вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, у зв`язку з чим, накладення арешту на все майно відповідача, а не тільки на грошові кошти, суперечить вимогам закону.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 ГПК України).
Представники сторін у судові засідання не з`являлись, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст.270 ГПК України).
Оскільки явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Відповідно до ч.1 ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (ч.2 ст.136 ГПК України).
Заходи забезпечення позову передбачено у ст.137 ГПК України. Так, позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з ч.4 ст.137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Частиною 11 ст.137 ГПК України визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Забезпечення позову – це по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (відповідачів) з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності ускладнення або унеможливлення виконання рішення господарського суду, унеможливлення поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю “Інфініт Перфекшн”, що діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі” звернулося до суду з позовом до відповідача – ОСОБА_1 , як директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Моекотаксі” про стягнення збитків в сумі 613  427,64 грн, з яких: 405  495,22 грн – сплачений товариством штраф та 207  932,42 грн – сплачена товариством пеня.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач, перебуваючи на посаді директора ТОВ «Моекотаксі» внаслідок власної бездіяльності або умислу не забезпечив належне виконання лізингових договорів, укладених з ТОВ «УЛФ-Фінанс», що призвело до завдання товариству збитків, стягнення яких є предметом цього позову.
Тобто позивач звернувся до суду з позовом майнового характеру (про стягнення грошових коштів).
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача (-ів) на момент пред`явлення позову до нього (них), може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Водночас Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів враховує такі висновки щодо можливості накладення арешту на майно боржника у спорі про стягнення грошових коштів, а також про відсутність у заявника обов`язку щодо надання доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відчуження майна, на яке заявник просить накласти арешт.
Разом з тим, слід зазначити, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 910/11678/22).
Більше того, як встановлено судом відповідачем вчиняються дії, які свідчать про відчуження його майна, а саме: 14 лютого 2025 року відповідачем відчужено 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 за договором дарування на користь ОСОБА_3 .
Відтак, у суду є достатньо обґрунтовані припущення, що майно, яке було у відповідача на момент пред`явлення позову, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Водночас як вбачається з матеріалів справи у відповідача наявне також інше майно, зокрема: 1/2 частки будинку АДРЕСА_2 .
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що в спірному випадку слід накласти арешт на кошти відповідача, а не на належне йому майно, з тих підстав, що предметом спору у цій справі є саме стягнення 613  427,64 грн, оскільки вище зазначено про можливість накладення арешту на майно боржника у спорі про стягнення грошових коштів, водночас, відповідачем не надано суду доказів наявності грошових коштів на його рахунках у сумі, стягнення якої є предметом цього спору. Більше того, арешт на майно накладено судом лише в межах ціни позову.
Крім цього, відповідач не скористався правом, передбаченим ч.4 ст.143 ГПК України, згідно з якою, у разі вжиття судом заходів забезпечення позову про стягнення грошової суми чи позову майнового характеру про порушення прав інтелектуальної власності відповідач (інша особа) може за своєю ініціативою забезпечити позов шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вимог позивача або надання гарантії банку на таку суму.
Разом з тим, судом, вжито заходи зустрічного забезпечення, з метою забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів вважає, що вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту саме в межах ціни позову на майно відповідача, є обґрунтованим, співмірним з предметом позову, та таким, що сприятиме належному виконанню у майбутньому можливого рішення про задоволення позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення заяви позивача про забезпечення позову. Зустрічне забезпечення позивачем не оскаржується.
Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про забезпечення позову (п.3).
Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, відтак, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваної ухвали без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
          Керуючись ст.ст.136, 137, 236, 255, 270, 271, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 26 лютого 2025 року у справі № 907/1073/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
Матеріали справи повернути до Господарського суду Закарпатської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку, у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 02 червня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.